text: Nejen sporná reforma policie. Koalice se neshodne ani na kontrole bezpečnostních služeb - Aktuálně.cz Nejen sporná reforma policie. Koalice se neshodne ani na kontrole bezpečnostních služeb 21. 6. 2016 16:47 Uprostřed koaliční krize kvůli plánovaným změnám v policii musí premiér Bohuslav Sobotka řešit další vládní spor. Koaliční partneři z hnutí ANO a KDU-ČSL mají výhrady k jeho plánu na lepší kontrolu tajných služeb. Strany se sice shodnou na vytvoření nezávislého kontrolního orgánu, hádají se ale o to, kdo v něm bude sedět. Sobotka do něj totiž nechce pustit bývalé zpravodajce či vojáky nebo policisty. Praha - Jen několik hodin předtím, než se ve středu večer vládní koalice znovu střetne kvůli reformě policie, bude muset premiér Bohuslav Sobotka řešit další vážný spor. Týká se nového kontrolního orgánu, která má dohlížet nad třemi zpravodajskými službami. A stejně jako v případě sporných změn v policii i zde stojí ČSSD, která novinku navrhuje, proti svým koaličním partnerům z hnutí ANO a KDU-ČSL. Premiér Bohuslav Sobotka počítá s tím, že kromě poslanců bude na Bezpečnostní informační službu, Vojenské zpravodajství a Úřad pro zahraniční styky a informace dohlížet ještě speciální pětičlenný tým kontrolorů. Ti by - na rozdíl od poslanců - měli za určitých okolností přístup i do živých kauz. Nechceme nic vyšetřovat, ale chceme mít informace, říká Bělobrádek o krizi v policii Problém je ale v tom, kdo se může o místo v superkontrolním týmu ucházet. Zatímco Sobotka chce zakázat přístup bývalým členům bezpečnostních složek, Andrej Babiš by naopak zkušené exzpravodajce, policisty či vojáky mezi kontrolory uvítal. "U těchto lidí se dá předpokládat vysoká znalost bezpečnostní problematiky," napsal Babiš Sobotkovi do připomínek. Podle vicepremiéra a šéfa lidovců Pavla Bělobrádka by zase členy orgánu mohli být i lidé, kteří alespoň pět let šéfovali některé z tajných služeb. Premiér Sobotka však trvá na tom, že bývalí zpravodajci by nebyli nestranní a policisty či vojáky z povolání zase zatěžuje "jednostranná specializace a služební stereotypy". I pokud se mu podaří prosadit návrh beze změn, strhne se o něj nejspíš bitva mezi poslanci. "Je to věc dalšího jednání, včetně Sněmovny," uvedl Bělobrádek. Spor o reformu policie Ve středu se schází koaliční rada kvůli sporu o reorganizaci policie, kterou schválil ministr vnitra Milan Chovanec. Hnutí ANO kvůli ní vyhrožovalo vypovězením koaliční smlouvy, nakonec se ale rozhodlo vyčkat na návrat premiéra z cesty do Číny. Premiér se do Česka vrátil v úterý. Zároveň jdou ve středu oba hlavní aktéři sporu - Chovanec a Babiš - na společnou schůzku k prezidentu Miloši Zemanovi. Ten slíbil, že se k celé věci vyjádří ve čtvrtek.


A pak jsou tady počítačové hry. Pokud mne pohled na Mobygames neklame, od roku 1983 vzniklo celkem 24 počítačových her s licencí Jamese Bonda. To je celkem pěkné, kulaté číslo. Každopádně v této sadě her je jedna, opravdu jenom jedna, která vyniká. 1000 Jde samozřejmě o Goldeneye 007 (1997) od božských Rare. Tato hra se pravidelně zapisuje na špičky žebříčků nejlepších FPS všech dob a to společně se hrou Perfect Dark (2000) - rovněž od Rare (prequel Perfect Dark Zero je pak na XBOX 360 jako vlajková hra). Víte, co je na těchto dvou hrách zajímavého? Přes nesporné kvality, vyhypované recenze, platinové desky a skandály ve veřejných domech - nikdy jsem je nehrál. Důvod je jasný a má tři bajty. N64. Tuhle konzoli jsem měl jednu dobu půjčenou a krom Super Smash Bros. Melee a Ocarina of Time jsem na to neměl jiné hry (co taky chtít, když máte Zeldu?). No co, tak máme tady emulátory, jako Project64, tak se toho chytneme a jedeme, ne? Bohužel - takto se dá hrát Conker Bad Fur Day (opět Rare a opět geniální! O tom musím napsat!), ale doomovky? Viděli jste někdy N64 gamepad? Umíte si ho představit na klávesnici? I taková Zelda se hraje jen tak tak a to polovinu tlačítek potřebujete jen ve specifických situacích, u Goldeneye a Perfect Dark jde o využití všech možností ovladače a to jsme lidově řečeno v pytli. Řešení existuje. Není úplně pohodlné, ale více autentické. Provoz emulátoru na nějaké konzoli, ideálně GameCube / Wii, čímž dosáhneme maximálního přiblížení originálu (gamepad, televize). Jelikož Goldeneye 007 proslul na N64 také multiplayerem ve čtyřech na jedné televizi, můžeme si okoštovat jeho kouzlo moderně ve formě total conversion pro Half Life 2 - Goldeneye Source, který bych si dovolil na zkoušku doporučit. Zatím se mi ho nepodařilo spustit, ale pracuju na tom. Každopádně obrázek máte. I když jsem Goldeneye nikdy nehrál, tuhle hru respektuju a těším se na ni, až si ji zahraju. Quantum of Solace je první bondovka na "nextgen" systémy. Očekávání nejsou vysoká, ale přece jenom jsem se podíval na PC demo a na plnou verzi hry pro Nintendo Wii. Blicí pytlíky do pohotovostní polohy. Gears of Warovky jsou v kurzu. Jsou jednoduché, akční, rychlé, adrenalinové. Je s podivem, že se na nich dá tolik zkazit. Kane and Lynch se snažil nacpat do hry příběh a drsňácké hlášky ála Tarantino - no nepodařilo se to úplně. Implementace prvků GroW do her jako Ghost Recon Advanced Warfighter se taky příliš nepovedl. A dokonce i Uncharted má zásadní problémy s pochopením základních principů "primitivních" Gears of War. Některé hry to snesou lépe, některé zkrátka hůře. V zásadě jde ale o hry zábavné, pokud se dostanou do rukou člověku s vhodným mentálním postižením. Takže když řeknu, že Quantum of Solace je další Gears of Warovka, je celkem jasno, ne? Není jasno. Tahle hra je tak posraná, že to snad víc nejde. Jeden z nejhorších prvků jsou jistě zbraně. Granáty udělají obláček čoudu, ale nic víc. Nepřátelé mnohdy zapomenou zareagovat na to, že je zasáhla tlaková vlna a střepiny - prostě se ani nepohnou. Vůbec nejhorší je ale ovládání, které v kombinaci s nefunkčními bambitkami vytváří frustraci na druhou. Daniel Craig se jako stěnofil lepí k jakémukoliv kolmému povrchu, přitom se zapomene skrčit, je-li zídka nízká. Pálení z krytu je skoro nemožné, protože otočka v podřepu u zdi zabere příliš mnoho času, takže nepřítel se buď schová nebo přeběhne na druhou stranu - takže odporně pomalá otočka zpátky. A víte, jaký má člověk pocit z hraní? Že je na takové té středověké střlenici. Pamatujete si na minihry ve Fable nebo v Bully? Nebo prostě Duck Hunt? Tak to je jádro hry Quantum of Solace. Přiběhnete do místnosti, dřepnete si za zídku a koukáte, kdy se kde jaký nepřítel objevuje. Na toto místo míříte a když se tam objeví nepřítel, stisknete spoušť. To, že je na vás kropeno desítkou hlavní nic neznamená, Daniel Craig je nesmrtelný. Po zásahu do hlavy se nepřítel oklepe a proces se desetkrát opakuje. Je docela problém, když veškerý zb 1000 rojní arzenál osciluje mezi vzduchovkou a airsoftem. Nemám rád hry s časovým limitem, ale když se hraje na babu, nejde to asi jinak. V demu honíte jednoho maníka, který má tu příjemnou vlastnosti, že si od vás drží úctyhodnou, ale konstatní vzdálenost. Když jsem vystřílel místnost výše, viděl jsem hlavního záporáka asi o třicet metrů předemnou v chodbičce. Udělal jsem tři kroky - záporák udělal tři kroky. Stojím na místě - záporák stojí na místě. Teprve když se rozeběhnu aktivuji trigger a záporák mi mizí z očí za rožek. Nedalo mi to. Vrátil jsem se zpátky do první místnosti a hned jsem narazil na bug jako prase. Autoři hry zapoměli vyhodit trigger, takže jsem se stal svědkem identické cutscény, zase naběhli ze všech stran nepřátelé a hlavní záporák se postavil do uličky. Cože? Jasně, je to demo a takováhle bota bude nejspíš ojedinělá, ale jak to mohli přehlédnout proboha? Každopádně kroková honička se zopakuje třikrát a je konec dema. Koukal jsem na to jako puk. Upřímně - grafika není nijak úžasná (údajně to jede na modifikovaném enginu Call of Duty 4), prostředí zoufale neinteraktivní a modely postav připomínají plastikové hračky (včetně samotného Bonda). Jádro hry je klasická FPS, ale jelikož jste většinu času v krytu, vidíte svého hrdinu před sebou - no dejme tomu. Ale po obsahové stránce je demo skutečně na zabití. Ale oukej, řekl jsem si. Tak je to mrdka a nebudu se tím zabývat. Jenomže na konci dema byl trailer. A u něj jsem vyklopil čelist. A to jako smrtelně vážně. Za prvé - ten trailer vypadá úplně jinak, než samotné demo - vypadá dobře! Dobře natlučená akce, musím uznat, že mne to zaujalo. Vystřízlivění je jasné - většina záběrů jsou cutscény, takže jsem se profácknul a pokračujeme. Čelist mi včak stále zůstala na podlaze. Proč? The enviroments are gorgeous - Joystiq The best looking Bond game ever - Gamepro Totally new direction. A much more action-packed experience - Gamepro The best Bond game since Goldeneye - UGO Tak dobře pánové. Chtěli jste to. Nebudu se vyjadřovat k citacím z EA webu Gamepro - ačkoliv jsou zřejmě autentické. (Publisher Quantum of Solace je tedy Activision a hru samotnou udělali Treyarch - kteří mají na svědomí konzolové Call of Duty Big Red One a Call of Duty 3 a spolupracovali i na Call of Duty 4). Raději se neptám, odkud vzali hlášku z Joystiqu, protože ve všech relevantních článcích jsem našel slovo "gorgeous" v úplně jiném kontextu jen v komentářích. Ale nejvíce mi vyrazil dech poslední komentář (v traileru jako první). UGO? Co to je? To je nějakej pseudoweb zaplacená kým? Activison? Nedivil bych se. Ale brát si do huby zbožšťovaného Goldeneye po té příšernosti, co jsem viděl? Dobře, řekli jste si o to. Stáhnul jsem si verzi pro Nintendo Wii, protože že jo - grafickým pozlátkem se nenechám ošálit, hra je údajně stejná, ovládání v pohodě a Nintendu to víc sluší. Quantum of Solace je opus nehratelnosti. Směsice špatného, necitilivého ovládání, dementně stanovené byť stále nízké obtížnosti (dva 1000 identičtí nepřátelé - poprvé ho sejmu na tři dávky, podruhé na čtyři zásobníky), šíleného level designu, odporné grafiky, nudných zbraní a hlavně - dvojité porce demence. Hra nemá příběh, je to běhání z bodu A do bodu B, kde bez ohledu na "cíl mise" jde jenom o to se zkrátka prostřílet a to neobyčejně nezábavným a mdlým způsobem. Dokonce ani není nutné mnohdy postřílet všechny. Nedá se na to ani koukat. Grafika něco mezi výkonem Playstation 1 a Playstation 2... vlastně tak na úrovni Nintendo 64. Nechápu to. Pár bondovek jsem hrál a skoro vždycky jsem byl poměrně spokojený. V jistých případech jsem byl dokonce nadšený. Nesuďte následující obrázky příliš rychle - Nightfire 007 na GameBoy Advance je opravdu dobrou doomovkou a dohrál jsem jí do konce - vzhledem k výkonu konzolky je to celkem zázrak (i když o něco větší zázrak je přece jenom Ecks & Sewer). A co Rogue Agent na DSko? Taky velice povedená hra na to, že šlo prakticky o launch titul. Vychytané ovládání i multiplayer - co víc si přát? Bondovi obecně 3D sluší. Ale autoři by si měli uvědomit, že předloha, byť 1000 je hodně akční, představuje Bonda nikoliv jako demencí postiženého supermana, ale elegantního zabijáka. A to je věc, kterou pouhá střílečka nemá šanci pojmout. Rozšířit interaktivitu a uhladit akci - a možná dám 1/10. Quantum of Solace si nezaslouží, abych jej vůbec hodnotil.


Fantastické, je to splněný sen (Počet hlasů: 1029) Docela dobré (Počet hlasů: 793) Není to můj šálek čaje (Počet hlasů: 785) Hrůza (Počet hlasů: 791) Ještě jsem neslyšel/a (Počet hlasů: 788)


source: wikipedia

text: Ideální (dokonalý) plyn je plyn, který má na rozdíl od skutečného plynu tyto ideální vlastnosti: je dokonale stlačitelný a bez vnitřního tření. Částice takového plynu musejí splňovat následující podmínky: rozměry částic jsou zanedbatelné vzhledem ke vzdálenostem mezi nimi (částice ideálního plynu lze tedy považovat za hmotné body, které se navzájem nedotýkají. Pouze v okamžiku srážky), kromě srážek na sebe částice jinak nepůsobí, celková kinetická energie částic se při vzájemných srážkách nemění, tzn. srážky částic jsou dokonale pružné. Důsledkem těchto podmínek je dokonalá stlačitelnost a dokonalá tekutost ideálního plynu. Vlastnosti Skutečné plyny téměř vyhovují podmínkám ideálního plynu v omezeném rozsahu kolem teploty 0 °C a tlaku 101 325 Pa (tzn. za normálních podmínek). Reálné plyny se vlastnostem ideálního plynu přibližují při dostatečně vysoké teplotě a nízkém tlaku. Ideální plyn se používá ke zjednodušenému zkoumání vlastností a chování plynů při mechanických a termodynamických dějích. Pro termodynamické děje v plynech platí stavová rovnice ideálního plynu: kde je tlak plynu, je objem, celkový počet částic plynu, termodynamická teplota a Boltzmannova konstanta. Průměrná kinetická energie jedné částice ideálního plynu je podle ekvipartičního principu přímo úměrná teplotě: Tuto energii lze vyjádřit rovněž pomocí střední kvadratické rychlosti částic: kde je hmotnost jedné částice. Tlak ideálního plynu lze vyjádřit pomocí základní rovnice: kde je objem nádoby a je hustota plynu. Z uvedených vztahů lze určit celkovou vnitřní energii ideálního plynu, která odpovídá úhrnné kinetické energii částic: Související články Plyn Van der Waalsův plyn Ideální tekutina Termodynamika Statistická mechanika


source: fineweb

text: Odbor hlavního účetního 04.04.2012 / 13:14 Zajišťuje, metodicky řídí a odpovídá za účetnictví MZV. Plní funkci hlavního účetního ve smyslu zákona o finanční kontrole. Odpovídá za včasnost, správnost a úplnost účetního výkaznictví MZV. - Řídí zavádění a aplikaci informačního ekonomického systému MZV. - Odpovídá za implementaci obecně závazných právních předpisů do interních norem a metodických pokynů v oblasti účetnictví a evidence majetku MZV. - Metodicky řídí, zajišťuje a kontroluje evidenci majetku MZV. - Zpracovává a kontroluje agendu poskytování a vyúčtování náhrad při pracovních cestách. - Zajišťuje pokladní službu MZV a schvaluje návrhy na zařazení zaměstnanců do funkce pokladní u ZÚ. - Zpracovává a kontroluje podklady o evidenci příjmů a výdajů ZÚ a odpovídá za řádné zaúčtování. - Metodicky řídí, organizuje a provádí inventarizaci majetku MZV. - Organizuje komplexní předvýjezdovou přípravu v agendách evidence příjmů a výdajů ZÚ a evidence majetku ZÚ a odpovídá za ni. - Předkládá návrhy na vyslání, případně schvaluje návrhy na zařazení zaměstnanců do funkce vedení evidence příjmů a výdajů u ZÚ a do funkce vedení evidence majetku u ZÚ. - Ve spolupráci s odborem správy rozpočtu se podílí na zpracování zúčtování finančních vztahů za kapitolu MZV a výkazů pro státní závěrečný účet.


text: CAD tip # 2470: |Otázka||CAD % platforma kategorie platí pro: Inventor · Přihlaste se - registrací získáte přístup k dalším funkcím webu CADforum.cz |Viz též:| |Tip 9278:||Havárie aplikace řady 2014 při autorizaci licence.| |Tip 9267:||Jak mohu jako student získat cloud kredity pro rendering?| |Tip 9048:||Při pokusu o aktivaci licence: produkt nelze registrovat v České republice| |Tip 8751:||Product Keys - produktové kódy aplikací Autodesk 2014-2010| |Tip 8582:||Jak změnit sériové číslo AutoCADu bez reinstalace?| Jak zjistit datum instalace a verzi RTS C-Dilla? « | » Co znamená hlášení 'Nedefinovaný tvar' při otvírání výkresu? Pomohl vám tento tip? Provoz služby CADForum.cz podpoříte i nákupem produktů Autodesk u provozovatele tohoto serveru a Platinum partnera Autodesku, firmy CAD Studio. Můžete si také přidat odkaz na vaše stránky: Tipy a triky prosím využívejte na vlastní zodpovědnost. Provozovatel (CAD Studio a.s.) nenese odpovědnost za případné potíže vzniklé v souvislosti s použitím kteréhokoliv z uvedených tipů. Pro plné zvládnutí dané aplikace doporučujeme absolvování některého z nabízených CAD školení. Další publikování obsahu je dovoleno jen se souhlasem autora.


text: Drama (z řeckého δραν – dělání, čin) patří spolu s lyrikou a epikou mezi základní literární druhy a žánry. Drama se tvoří tak, že se příběh vypráví pomocí dialogů a monologů. V minulosti bylo obvyklé především divadelní scénické provedení, v současnosti se objevuje i v hraném filmu, v rozhlase a televizi a v dalších formách audiovizuálních děl. Slovo „drama“ původně znamenalo tanec satyrů, ztělesňující určitý děj, a teprve později jevištní představení, především v tragédii. Základní teoretické principy dramatu ustanovil Aristoteles ve své Poetice, kde pojednává o tragédii. Děj dramatu se odvíjí prostřednictvím přímé řeči. Do 11. století bylo veršované, v současnosti převažuje próza. Výstavba dramatu podle Gustava Freytaga expozice – uvedení do děje (vytváří nezbytné předpoklady k porozumění ději) kolize – zařazení dramatického prvku (rozpor nebo konflikt), který vyvolává dramatické napětí a potřebu jej vyřešit krize – vyvrcholení dramatu peripetie – obrat a možnosti řešení katastrofa – rozuzlení a očista (katarze) Klasické divadelní drama zachovává jednotu místa, času a děje. Aristotelés ve své Poetice popisuje potřebu jednoty a ucelenosti děje. Jednota času a místa je však až středověkou interpretací. tragédie komedie hudební formy: melodrama, muzikál, opereta, kabaret, opera Historie dramatu Drama se vyvinulo ve starověkém Řecku z oslav boha Dionýsa (dithyramby). Náměty byly čerpány z mytologie (tragédie) i ze současného života (komedie). Nejvýznamnějšími starověkými dramatiky byli Aischylos, Sofoklés, Eurípidés, Aristofanés a Říman Titus Maccius Plautus. Po pádu Říma vznikl nový typ dramatu spojený s náboženstvím. Původně šlo o dramatizace biblických příběhů a legend. Církevními hrami byla mysteria, mirákly a pašije. Rozvíjelo se však i světské drama zejména satirické hry, frašky, ale i díla antická dramata, k jejichž oživení dochází až v renesanci. Nejvýznamnějším dramatikem tohoto období byl Angličan William Shakespeare. Dalšími významnými dramatiky byli Molière, Johann Wolfgang Goethe, Friedrich Schiller, Victor Hugo, Alexandr Sergejevič Puškin, Henrik Ibsen a Nikolaj Vasiljevič Gogol. Ve 20. století dochází k rozvolnění dramatické formy. Dramatici experimentují s psychologickým prokreslením postav a subjektivním pojetím dramatu. Těmito experimentátory byli Anton Pavlovič Čechov, Maxim Gorkij, George Bernard Shaw, Oscar Wilde a Bertolt Brecht se svým epickým divadlem. Po druhé světové válce dochází k rozvoji absurdního dramatu (Samuel Beckett, Eugène Ionesco nebo Václav Havel). Struktura Divadelní hra se obvykle člení do jednání čili aktů, velkých ucelených úseků děje, kterých většinou nebývá více než pět. Jako jednoaktovka se označuje krátká hra, která má pouze jedno jednání. Jednání se pak rozděluje do scén či obrazů; během jedné scény se obvykle nemění herci na jevišti ani samo jeviště. Scéna se skládá z replik, výroků jednotlivých herců. Pokud herec přednáší nepřerušovanou dlouhou řeč, ta se označuje jako monolog. Odkazy Reference Související články Absurdní drama Divadelní fotografie Divadlo Dramatizace Dramolet Externí odkazy Divadlo Divadelní žánry Literární žánry Žánry


Borec na svém místě. Tak hodně štěstí!!


source: CulturaX

text: Moovit poskytuje mapy zdarma a živé pokyny, které vám pomohou navigovat se městem. Podívejte se na jízdní řády, cesty, plány a zjistěte, jak dlouho to trvá se v reálném čase dostat k Tesavi - Súkromná Bilingválna Materská Škola.


text: Nová prorodinná politika byla tento měsíc oznámena v královnině projevu ve Velké Británii. Tenhle titulek mě před pár dny zaujal na internetových stránkách britského deníku Daily Mail. Článek autorky Sue Reidové se sice týká Británie a Švédska, ale protože i nám je švédský model často dáván za vzor, myslím si, že vůbec nezaškodí, když si ho přečteme i tady v Čechách. Každopádně je to tak trochu jiný článek, než jaké jsme zvyklí na toto téma číst. Kdo chce, může si ho přečíst v originálu zde. Pro ty, kterým se do dlouhého anglického článku nechce, jsem článek přeložila. Doufám, že se mi podařilo udržet nejen obsahovou stránku, ale i čtivost, nejsem profesionál, takže případné neobratnosti mi prosím promiňte. V rámci nových sociálních opatření chce britská vláda podpořit více žen v nástupu do zaměstnání, zatímco pro jejich děti budou zřízeny obecní jesle. Zavádí se devítiměsíční mateřská dovolená, pružná pracovní doba pro rodiče a na firmy je vyvíjen tlak, aby dovolily matkám vzít si volno, pokud mají dítě mladší 17 let, které skládá zkoušky nebo je nemocné. Tato prorodinná politika byla tento měsíc oznámena v královnině projevu a nadšeně přijata poslankyněmi, z nichž mnohé získaly první zkušenosti v politice během feministického rozkvětu v 70. letech. Harriet Harmanová, ministryně pro otázky žen a rovné příležitosti, je vůdčím hlasem volání po změně. "Matky jsou často zoufalé, když se pokoušejí sladit zaměstnání s výchovou dětí, a potřebují v práci větší flexibilitu," říká. Tyto plány se však setkávají s odmítavými hlasy konzervativců a firem, kteří varují, že takový systém povede k pečovatelskému státu, kde budou děti pracujících žen nahnány do jeslí, a že tato rodinná politika bude tak drahá, že to mnoho zaměstnavatelů odradí od zaměstnávání žen. Tak kde se Gordon Brown a jeho ženská svita inspirovali k této sociální reorganizaci, která změní způsob, jakým žijeme a vychováváme své děti? Musíte se podívat do Švédska, kde levicové vlády už 30 let prosazují rovnost mužů a žen posíláním žen do práce, zatímco stát vychovává jejich děti. Avšak právě když chce Británie převzít tento systém, ve Švédsku se proti němu zvedá odpor. Ženy se začínají ptát, proč se nemohou samy starat o své malé děti a jsou nuceny využívat státní jesle, které to dělají za ně. Nikdo nevidí nevýhody jasněji než Theresa Murphyová a její manžel Paul. Tito manželé vychovávají své čtyři děti v malebném švédském městě Gothenbergu. Před Vánocemi čekají další dítě, které bude pro devětatřicetiletou Theresu vítaným přírůstkem do jejich pětipokojového domu blízko nábřeží. Murphyovi by si měli užívat rodinného života, ale když jdou ven, budí ve svém okolí pozornost. Když Theresa vezme dvě nejmladší děti, devítiletou Elise a pětiletého Williama, do parku, je téměř vždycky prázdný. Theresa a Paul, obchodní zástupce se zdravotnickým zbožím, který se narodil v USA, totiž vzdorují systému. Theresa je žena v domácnosti - jedna z malého počtu žen ve Švédsku, které nemají placené zaměstnání. Odmítá dávat své děti do státních jestlí, kde matky každé ráno nechávají tisíce batolat - mnohým z nich je teprve 13 měsíců. Nejštědřejší sociální systém v Evropě (stát zde dotuje péči o děti, což znamená, že rodiče platí za jesle 90 liber měsíčně a během 13 měsíců mateřské dovolené dostávají až 80 % svého platu) je nastaven tak, aby přivedl ženy do práce a tím prosadil jejich úplnou rovnost s muži. Ale pravdou je, že se tato politika začíná hroutit. Mnoho rodin si uvědomilo, že tento systém ohrožuje tradiční rodinný život. Tato otázka se stala natolik ožehavou, že je švédská vláda nucena po protestech žen svou politiku změnit. Ženy v domácnosti slaví vítězství - od příštího roku budou mít matky v některých oblastech možnost volby: buď využívat nadále státní zařízení pro péči o děti, nebo brát ekvivalentní částku v hotovosti na péči o děti doma. Dr. Catherine Hakimová, badatelka na Londýnské škole ekonomické, specializující se na ženské otázky, říká, že není překvapena touto změnou postoje. "Nikdo, ať muž nebo žena, nemůže mít všechno. Taková je realita. Když nabídnete zaměstnaným matkám speciální výhody, ostatním se to nebude líbit. Budou mít pocit, že všechno zůstane na nich. To se nakonec obrátí proti ženám a ty nedostanou dobrá místa." Stačí sledovat dění ve Švédsku, abyste viděli, jaká budoucnost čeká Británii. Navzdory mnohaletému úsilí o zaměstnávání žen je jenom 1,5 % žen ve vrcholových řídících funkcích. Dokonce i v USA, kde je prorodinná politika uplatňována méně než prakticky kdekoliv jinde na světě, je na špičkově placených pozicích více než 11 % žen. Ale to není jediný problém. Švédské ženy vydělávají v průměru o 20 % méně než muži, což je stejný rozdíl jako v Británii. Většina žen pracuje ve státním sektoru - často, paradoxně, pracují v obrovském systému péče o děti - zatímco tři čtvrtiny mužů pracují v soukromých firmách, kde jsou vyšší platy a lepší možnosti kariéry. O rovnosti pohlaví se nedá mluvit. Jak vysvětluje Patricia Morganová, odbornice na problematiku rodiny v britském nezávislém výzkumném institutu Civitas : "Švédsko se nejintenzivněji v historii pokusilo zrušit tradiční rodinu a osvobodit ženu z role pečovatelky o děti. Tento systém byl vytvořen a je udržován v chodu vlivnými feministkami ve vládě. Ale ženy jsou zklamané. Realita je taková, že většina žen se chce o své děti starat sama, zatímco muži vydělávají peníze." Švédský ombudsman obdržel tisíce stížností od žen, které říkají, že nedostaly zaměstnání, nebo ho ztratily, protože byly těhotné. Typickým příkladem je třicetiletá Maria Catoniová, vystudovaná ekonomka, která žije v jižním Švédsku s manželem Danielem a 14měsíčním synem Hugem. V letošním roce se ucházela o místo finanční kontrolorky, ale byla odmítnuta. Věří, že byla diskriminována, protože má malé dítě. "Stejná věc se stává mým kamarádkám. Hlásí se na místa, na která mají kvalifikaci. Ale jak řeknou, že mají děti, je konec. Samozřejmě že je diskriminace ilegální, ale stále k ní dochází," říká. Ale lze opravdu obviňovat zaměstnavatele? Absence v práci jsou mezi pracovnicemi ve Švédsku velmi rozšířené - zvláště mezi matkami malých dětí. V běžném dni nedorazí 20 % pracovnic. Ve státním sektoru je číslo ještě vyšší, 33 %. Odpor proti vměšování vlády do rodinného a pracovního života pramení z toho, že si ženy uvědomily, že jim schází něco velmi cenného: šance vychovávat vlastní děti. Posledních 30 let byly generace dětí odloučeny od svých matek a vychovávány ve státních jeslích - s vážnými následky. Mezi teenagery obecně jsou vzrůstajícím problémem sebevraždy, dívky často trpí depresí. Kdysi záviděníhodné výsledky žáků středních škol hrozivě poklesly. Oficiální statistiky ukazují, že duševní pohoda mladých Švédů se během posledních dvou desetiletí zhoršila více než v 11 ostatních zemích Západu. V roce 1970 byla úroveň čtení desetiletých Švédů nejlepší na světě, dnes sklouzli v celosvětovém hodnocení na 15. místo. Jonas Himmelstrand, odborník na speciální potřeby ve vzdělávání, obviňuje sociální politiku, že odděluje malé děti od jejich matek. Říká, že děti, které jsou vychovávány doma, jsou klidnější a snadněji se učí. I v dospělosti se ti, kteří byli vychováváni v jeslích, obtížněji soustředí. Tak proto chce Theresa Murphyová návrat do doby před sedmdesátými léty, kdy ženy zůstávaly doma a pečovaly o své děti, pokud chtěly. Jinými slovy - požaduje právo být zase matkou. "Průzkumy veřejného mínění ukazují, že 67 % žen chce zůstat doma - ale jenom zlomek z tohoto počtu to dělá. Jak může vláda nutit tolik lidí, aby žili život způsobem, jakým nechtějí?" říká. Vysoké švédské daně - paradoxně používané na financování jeslí, mateřských příspěvků a celého pečovatelského státu - způsobují, že rodiny obtížně vycházejí z jednoho platu. V průměru dává každý člověk polovinu svého platu státu. O tomto začarovaném kruhu Theresa říká: "Daně zvyšují tlak na matky, aby šly do práce. Jejich příjem je často jedinou možností, jak zaplatit účty, vést domácnost nebo koupit dětem oblečení navíc." Theresa je po zkušenostech se státní dětskou péčí přesvědčena, že v ní trpí i samy děti. Jako vyškolená sestra příležitostně vypomáhala v jeslích. Říká, že viděla batolata předávaná plačícími matkami v 7 hodin ráno. A co je ještě horší, batolata po odchodu rodičů strašně naříkala. "Bylo nám řečeno, že máme matkám říct, že jejich děti přestaly plakat, jakmile odešly. Ale ve skutečnosti některé plakaly téměř tři týdny, dokud se nevzdaly naděje. Pro dítě nejsou jesle domov. Běžný postup je tam pevně daný, je tam mnoho pravidel. Nejsou to uvolněná a zábavná místa pro trávení dětství. Děti jsou často udržovány záměrně vzhůru, aby spaly v noci, až je jejich unavené matky přijdou po práci vyzvednout. Je to jako život v ústavu." Madeleine Lidmanová (43) je další matka, která zpochybňuje švédský systém. Žije se svým manželem Mikaelem, obchodním manažerem, a dvěma dcerami, jedenáctiletou Johannou a devítiletou Josefinou, ve Stockholmu. Když porodila první dceru, tak opustila své místo v počítačovém marketingu, a nyní pracuje na částečný úvazek z domova. "Moje děti jsou hrdé, že se o ně starám. Jsou šťastné, sebevědomé a spokojené. Přiběhnou ze školy a chtějí mi povědět, co se za den přihodilo. Nemáme tolik peněz, jako kdybych pracovala, nekoupili jsme si vlastní dům. Ale existují jiné věci, které jsou pro děti důležitější než peníze. Rodiče ve Švédsku vědí, že s tímto systémem není něco v pořádku. Ale funguje to tak 30 let a většina z nich byla sama vychována ve státních jeslích. Utěšují sami sebe, že když tam všichni ostatní své děti posílají, tak to přece nemůže být špatné." Je to ironie, že ve Švédsku, kolébce rovnosti pohlaví, se generace žen připravené o radost ze sdílení prvních let svých dětí začínají bouřit. Jestliže se tyto otázky konečně kladou i ve Švédsku, v tomto průkopnickém pečovatelském státě, je načase klást je i v Británii - dřív, než bude příliš pozdě. Poslední fotky z emailového průvodce rodičovstvím. Emailový průvodce rodičovstvím je zdarma pro všechny rodiče od početí do 6 let věku. Těhotenství Dítě (C) 1999-2013 Rodina Online, všechna práva vyhrazena. Publikační systém WebToDate.


text: Vlastimil Novobilský (15. února 1935 Melč – 11. února 2021 Ústí nad Labem) byl český chemik, pedagog a esperantista, zakladatel a v letech 1995–2001 druhý rektor Univerzity Jana Evangelisty Purkyně v Ústí nad Labem. Život Rodina Byl synem Jaroslava Novobilského (14. října 1903 – 7. května 1942), který byl aktivním bojovníkem proti fašismu za druhé světové války a byl popraven nacisty v koncentračním táboře Mauthausen. Vzdělání Vlastimil Novobilský v letech 1946–1953 absolvoval gymnázium v Opavě a v letech 1953-1958 Matematicko-fyzikální fakultu Univerzity Karlovy v Praze, obor fyzikální chemie (diplomová práce: Destrukce polychloroprenu utrazvukem). V letech 1961–1964 byl interním aspirantem ministerstva chemického průmyslu (kandidátská disertační práce: Studium distribuce dvojmocného a trojmocného železa mezi tuhou a kapalnou fází při krystalizaci síranu amonného z vodných roztoků) na Vysoké škole chemicko-technologické (katedra fyzikální chemie, Praha). Zaměstnání V letech 1958–1968 pracoval ve Výzkumném ústavu anorganické chemie v Ústí nad Labem, v letech 1968–1991 působil na Pedagogické fakultě v Ústí nad Labem (děkanem v letech 1990–1991), dále na Univerzitě Jana Evangelisty Purkyně v Ústí nad Labem, kterou pomáhal zakládat (rektorem v letech 1995–2001). Pedagogická a řídící činnost 1968-1978 – odborný asistent katedry chemie Pedagogické fakulty v Ústí nad Labem 1972-1990 – vedoucí katedry chemie Pedagogické fakulty v Ústí n. L. 1990-1991 – děkan Pedagogické fakulty v Ústí n. L., předseda její vědecké rady, předseda přípravného výboru pro založení Univerzity J. E. Purkyně v Ústí nad Labem 1994-1995 – vedoucí katedry chemie Pedagogické fakulty v Ústí n. L. 1995-2001 – rektor Univerzity J. E. Purkyně v Ústí nad Labem, předseda její vědecké rady Dílo Odborná činnost Aplikace spektroskopických metod pro stanovení stopových nečistot v průmyslových produktech. Anorganické sloučeniny fosforu (výzkum vlastností chlorcyklofosfazenů, bromcyklofosfazenů a aminocyklofosfazenů, chromatografická detekce trimerních, tetramerních a vyšších dusíkofosforečných polymerů, průzkum vlastností těchto látek jako retardérů hoření aj.). Vliv obsahu cizorodých látek na životní prostředí metodou atomové absorpční spektrometrie, vysokoúčinné kapalinové chromatografie aj. Člen přípravného výboru mezinárodního sympozia o sloučeninách fosforu v Praze (1970), vědecký tajemník „Symposium of Inorganic Phosphorus Compounds“ (IUPAC, 1974, Praha), účastník řady domácích a zahraničních kongresů a konferencí. Publikační činnost Publikoval čtyři desítky odborných chemických prací v ČSSR a v ČR, 14 prací v zahraničí, 19 prací z didaktiky chemie, 22 výzkumných zpráv. Přednesl 14 odborných přednášek na domácích konferencích a kongresech, 11 přednášek v zahraničí. Vedl 13 diplomových prací a 22 prací studentské vědecké a odborné činnosti. Doma i v zahraničí uveřejnil řadu článků a přednesl přednášky např. na téma: „J.A.Komenský – Comenius“, „Problémy interlingvistiky“ aj. Esperantská činnost V roce 1996 byl rektorem „kongresové univerzity“ v rámci Světového kongresu esperanta v Praze. Ve svém díle se zabýval propagací esperanta. Je autorem díla Skizo pri la esperanta literaturo, spolupracoval na díle Ivo Lapenny Esperanto en perspektivo. Dále je autorem šesti publikací a studií o J. A. Komenském. Spolu se Ing. Zdeňkem Pluhařem působil jako redaktor sbírek přednášek a referátů z konferencí a seminářů SAEST (Seminářů pro užití esperanta ve vědě a technice). V roce 2006 vyšel v nakladatelství KAVA-PECH pod názvem Taglibro de mia frato („Deník mého bratra“) esperantský překlad deníku židovského chlapce Petra Ginze, jehož český originál už dříve vydala Petrova sestra Chava Pressburgerová. Do esperanta jej přeložil spolu se svou manželkou Věrou právě Vlastimil Novobilský, který v prostředí poválečného pražského esperantského klubu osobně poznal Petrova otce Otu. Jeho tchán Jiří Kořínek byl významným českým esperantistou. Studijní a přednáškové pobyty 1966 – Ústav makromolekulární chemie AV, Praha 1967 – roční studijní pobyt na Univerzitě Heidelberg, NSR, v rámci Alexander von Humboldt-Stiftung (Prof. Dr. Ekkehard Fluck) 1975 – Ústav organické chemie AV SSSR, Moskva (prof. Dr. A. V.Giljarov) 1975 – Ústav anorganické chemie AV LSSR, Riga (akademik Ju. Bankovskij) 1977 – Vysoká škola pedagogická, Nyiregyháza, Maďarsko 1981 – Duke University, Durham, North Caroline, USA 1988 – Vysoká škola pedagogická, Częstochowa, Polsko 1992 – Vysoká škola pedagogická Freiburg, SRN 1996 – State University of New York, Cortland, USA 1996 – Kingston Polytechnic, Kingston, Velká Británie 1997 – Universität Dortmund, Německo Politická činnost V roce 1998 kandidoval jako nezávislý za Čtyřkoalici do senátu v obvodě Ústí nad Labem. Trvale nestraník. Členství ve společnostech Česká společnost chemická Mezinárodní akademie věd se sídlem v San Marino člen korespondent vědecké společnosti Die Physikalisch-Medizinische Sozietät (Univerzita Erlangen, Německo) Česká konference rektorů (1995–2001) Česká komise pro UNESCO, Praha Vědecká rada Univerzity J. E. Purkyně v Ústí n. L. (předseda, 1995–2001) Světový esperantský svaz Odkazy Reference Literatura Vlastní životopis V. Novobilského Činnost V. Novobilského v esperantském hnutí Čeští chemici Čeští esperantisté Čeští spisovatelé Narození v roce 1935 Úmrtí v roce 2021 Narození 15. února Úmrtí 11. února Muži Rektoři Univerzity Jana Evangelisty Purkyně v Ústí nad Labem Čeští profesoři chemie Absolventi Matematicko-fyzikální fakulty Univerzity Karlovy


v autech můžete vrážet do lidí hru pak museli speciálně pro britský trh autoři


31. 7. 2015 Powermonger Ach, Peter Molyneux. Kdysi hvězda designového nebe, dneska mistr tlučhuba a fabulátor. Nebuďme ale tak přísní. V jeho podpisu tkví jakási krása, jenom nebyla vždy dobře převedená do formy hry. S odstupem času se jakoby zdá, že vyjma experimentální hry Curiosity, že vyrábí jeden a týž titul, který je hráči předkládán pokaždé v trochu jiné optice. Vlastně všechny jeho hry (jmenoval bych především Popolous, Powermonger, Theme Park, Dungeon Keeper, Black and White a Fable, nebál bych se přihodit ještě Syndicate a Magic Carpet) sdílejí stejnou myšlenku. Že hráč je jen jakýmsi závažím na mnoharozměrných miskách vah ve světě, který je de facto soběstačný a ke své existenci hráče téměř nepotřebuje. Pochopitelně z hlediska hratelnosti zde jsou pevně vytyčené cíle a tím pádem se v simulačním prostředí objevují prvky hry. Pokud se bavíme o strategickém subžánru "her na boha", jsou vlastně pokaždé stejné. Pohled zvrchu a kurzor myši, symbolizující prst boží, kterým dáváme příkazy z omezené palety - a pak sledujeme mnohdy nepředvídatelnou a nepřímo kontrolovatelnou vlnu následků, ze kterých se učíme více a více o pravidlech světa. Na co chodit okolo horké kaše - n 1000 aprosto zbožňuju takový přístup k game designu. Nejprve vyrobit plně funkční svět a až teprve pak řešit herní náplň. Traduje se, že vývoj hry Popolous (ve stylu zobrazení inspirovaný hrou Virus od David Brabena - mimochodem věděli jste, že Virus se původně jmenoval Zarch?) byl po dlouhou dobu zmražený, protože se nedařilo najít vhodný styl hratelnosti pro ovládání panáčků na trojrozměrné mapě. A tak si Peter hrál s panáčky samotnými - když narazili na kousek rovné plochy, začali stavět domy, když došli k vodě, tak se otočili a hledali dále. Díky tomu Popolous nedopadl jako tuctová realtime strategie (doufám, že jste detekovali ironii na rozdíl od jiných expertů, teď se bavíme o roce 1989, tedy o roce vydání Herzog Zwei, dva roky před Dunou 2, ale zase pět let po Ancient Art of War a dokonce šest let po Stonkers - takže ono těch her v tomto žánru v té době opravdu nebylo mnoho). Avšak touha po více tradiční, válečné realtime strategii zůstala. A tak přišel Powermonger. Miluju hry, které zobrazují svět v podobě jakoby deskové hry. Vyjma již zmíněného Popolouse mne napadá například Worlds of Legend, kde uživatelské rozhraní vizuálem evokuje mechanickou hračku, něco jako když se v klasickém filmu Souboj Titánů stáváme svědky toho, jak Zeus vyjme figurku hrdiny a prostě ho vloží do miniaturního modelu světa - a my jako hráč můžeme libovolně světem natáčet, prohlížet si ho ze všech úhlů a vychutnávat si řadu detailů. Taková ta klasická posedlost virtualitou, kdy se můžeme zaseknout v zazoomované krajince, i když je to pro reálné hraní pohled naprosto nevhodný. Tak Powermonger je přesně hra z tohoto soudku a navíc využívá zdánlivě nepodstatné detaily, jako herní mechanismy. Ano, původně jsem tady chtěl napsat suchý výčet funkcí, který hra obhospodařovává a tím ohromit čtenáře, jak ten Molyneux předběhl svou dobu. A že současné hry neobsahují ani za mák funkcionality, které mají staré hry. Jasně, mohl bych si ulevit, jako děd kritizující instagramující puberťačky. Ale to je přece blbost, současné hry zkrátka výkon využívají jinak - k vytvoření více realistického prostředí. A je logické, že v takovém prostředí by symbolické herní mechanismy vypadaly hloupě. Tak dám příklad, jo? V Powermongerovi se generuje počasí na základě množství stromů v oblasti - jak moc přitahují vláhu. Protože jsou stromy pouze v podobě maličkatých spritů, jakoby ikonek, tak to funguje báječně. Kdybyste tentýž herní mechanismus dali řekněme do hry se vzhledem třetího Zaklínače, působilo by to strašně hloupě. To jako padne poslední strom a začne hned pršet? Nemělo by jít spíše o postupnou změnu klimatu? Co ostatní porost v oblasti, ten se jako nepočítá? Design počasí v tak detailním prostředí by musel také být adekvátně detailnější, brát v potaz mnohem více proměnných a v tom výsledku byste ztratili neúměrně mnoho výkonu na něco, u čeho je obtížné rozeznat vliv vykácení stromů a kdy prostě přišly mraky. Takže ne, nejsem blbec, nebudu vedle sebe stavět hry jako Powermonger a Witcher 3. Ale pořád mne to fascinuje. Že prostě přišel Moylenux ráno do kanclu a řekl si, že tam chce mít vliv krajiny na počasí. Implementoval to samozřejmě symbolicky, ale pro účely hry a možnosti har 1000 dwaru naprosto dostatečně. A udělal to tak chytře, že to hráč skutečně pozná (samozřejmě nikoliv hned, ale až po pár hodinách hraní a experimentování) a naučí se toho využívat, jako herního mechanismu. To je prostě super! Vždycky bylo a vždycky bude! Takže jak asi funguje engine hry na pozadí? Popíšu svůj dojem ze hry (něco málo jsem si nastudoval na internetu a pak v praxi ověřil), čím mne skoro doslova vyzula z ponožek. Samotný povrch mapy je jak již víme staticky neměnný, avšak všechno ostatní už umožňuje interakci. Především bych zmínil ikonku otazníku, kterým lze opravdu klikat na všechno možné - stromy, ovce, ptáky - a číst nějaké základní informace. Zajímavější je pak klikat na budovy, ale hlavně pak na kapličku (prostě křížek zapíchnutý v zemi) uprostřed města - to vám podá detaily o tom, komu město podléhá, kolik je v něm volných lidí, kolik je tam uskladněno jídla, zbraní a podobně. Někde v tento okamžik už začínáte chápat, že hra je komplexnější, než se na první pohled zdá. Ve hře ve skutečnosti skrze boží prst ovládáte jenom jednu postavu - kapitána - přičemž časem již můžete mít více a přepínat se mezi nimi. Takže v jeden okamžik ovládáte jenom jednu jednotku. Kapitán má na začátku hry kolem sebe své nejvěrnější a tady začíná legrace. Oklikáte-li si otazníčkem své svěřence, dozvíte se nejen o jejich výbavě, ale také jméno a k jakému městu patří. Takže pokud váš kapitán zařve, jeho věrní se rozutečou prostě domů, ke své obvyklé civilní práci. Nezávisle na tom můžete vyzbrojovat jednou zbraní jak kapitána, tak celou armádu, tento proces ale nemáte kompletně pod kontrolou - prostě zadáte "vezmi zbraně z města" a vojáci si je spravedlivě rozdělí tak, aby byli co nejsilnější. Naprosto vynikající je ale systém distribuce rozkazů vašim kapitánům. Sice jsme jakoby bůh, hledící zhůry na smrtelníky, ale naše rozkazy musí putovat z místa našeho pohledu na svět pomocí poštovního holuba (!), který pak letí k vybranému kapitánovi. Na začátku hry jsem si toho ani nevšiml a malou prodlevu mezi kliknutím a hláškou "OK" jsem považoval za prostou pomalost hry... ale není tomu tak! Když pak na nějaké větší mapě pošlete holuba přes hory a doly, může to zabrat i několik minut a narušit plynulý tok vaší strategie. A to se bojím pomyslet, co by se stalo, kdyby někdo poštovního holoubka prostě sestřelil lukem... V tento okamžik začnete studovat menu s mnoha kryptyckými tlačítky. Hned na začátku je dobré si ujasnit funkci tří mečíků. Tato tři tlačítka reprezentují způsob, jakým bude kapitán (a jeho armáda) vykonávat vaše rozkazy. Jeden mečík je téměř pasivní přístup - tj. udělat jenom to, co je nezbytně nutné. Dva mečíky jsou symbolem jakéhosi průměru, kdy se vojáci snaží udělat práci s polovičním úsilím. Tři mečíky pak znamenají totální, stoprocentní nasazení. A teď jde o to, jakou činnost jim konkrétně zadáte. Nasnadě je útok na město. S jedním mečíkem to znamená, že se vojáci snaží město dobýt, aniž by zničili všechny zdroje - což ale také může znamenat, že pár vašich vojáků zařve. Tři mečíky s identickým příkazem pak symbolizuje taktiku spálené země, masakr, kdy z cíle nezbude kámen na kameni. Velice podobně pak funguje sbírání zbraní či jídla - buď si vezmete trošku, půlku nebo všechno. Mikromanagement byl osekán na nezbytné minimum, řešíte prostě jen tři stavy téhož. A teď jde o to, jakou máte strategii postupu ve hře. Na začátku hry bych doporučil útočit na město pouze s jedním mečíkem, protože pak vám ve městě zůstane zdaleka nejvíce přeživších. Tyto pak můžete naverbovat pomocí adekvátního příkazu, avšak nyní s přepnutím na tři mečíky - prořídlé 982 řady vašich vojáků jsou doplněny a s ještě mohutnější armádou se můžete vydat dále. Samozřejmě si vezmete všechny zbraně a všechno jídlo. Je to primitivní, ale pro úplný začátek hry naprosto dostatečný přístup. Velice brzy si ale všimnete, že města s nedostatkem jídla negenerují nové obyvatelstvo (žádní čápi prostě nepřilétají, když tam není co žrát), takže může být strategicky výhodnější (a časem i nutné) nechávat přežít větší skupinky civilistů a nechat je pracovat a množit se, jako obvykle. Také jim můžete dát rozkaz, aby vyvíjeli nové vynálezy a vyráběli zbraně. Zde pak záleží na poloze města vůči přirozeným zdrojům. Vykácené lesy ovlivňují počasí a déšť či sníh pak zpomaluje pohyb armád. Jak jsem napsal výše - v prvních třech, pěti misích, nemáte šanci postřehnout ani desetinu detailů, které hra obsahuje. A co právě vyzdvihuji, že tyto detaily jsou vlastně hybatelem celé hry. Totiž když budete jenom sedět na zadku a nic nedělat, tak si opravdu svět žije sám pro sebe. Pasáci vyrazí na pastvu s ovcemi, rybáři dojdou k moři, dřevorubci shraňují dřevo, ostatní se jenom zdánlivě poflakují kolem města. Ale všichni něco dělají, budují společnou budoucnost - sbíráním hlíny pak mohou začít produkovat první nádoby, když narazí na ložiska rudy, začnou vyrábět ocel a z ní pak lepší zbraně jako meče, katapulty a dokonce kanóny. Skoro všechno v této hře funguje samo o sobě. Idylka. A pak přijdete vy. Pokročilí stratégové pak stráví klidně hodinu studiem mapy, nechají panáčky volně běhat a bez zásahu sledují, jakým směrem se vyvíjí situace. Pak je dobré hru restartovat a začít do tohoto koloběhu aktivně zasahovat. Rozmyslet se, na kterou vesnici vyrazit jako první, když ještě máme holé ruce... a pak naverbovat panáky a dobýt malé městečko, ve kterém je ale dílna, takže můžete vyrábět první zbraně. Doposud to zní, jako pohádka, že? Cílem hry je v podstatě ovládnout celičký prostor, všechna města - to symbolizují misky vah pod strategickou mapou. Jenže hrubá síla nemusí být nejlepší řešení. Je prima, že první tři města dobudete a vypleníte během pár minut - než se vám podaří dobýt čtvrté poslední s 1000 ídliště, klesne vám loajalita v předchozích natolik, že přejdou pod vládu konkurenčního krále. Takže začnete studovat mírumilovnější taktiky, místo dobývání třeba obchodovat, místo plenění se spíše živit lovem zvěře. Pod rukama se vám tak ocitá svět, který je mnohem větší a lepší, než cokoliv, co jste kdy na dané platformě hráli. A to je přesně ten důvod, proč jsem ze hry tak vydřený. Tohle je přesně důkaz osvícenosti Petera Molyneuxe. Ten se sice pak zbláznil, ale proč si tím kazit náladu. A to není všechno. Tento vrcholně hratelný strategický element je ještě podpořen technologií softwarovou. Nyní se teda obracím shovívavě na své čtenáře, že jsem nezvolil verzi pro Amigu, jako primární k testu. Totiž kdybych to hrál na Amize, tak zcela jistě sáhnu po warezové verzi a mám vyzkoušeno, že u takové hry nevydržím moc dlouho a neustále bych ji odkládal. Takže to nyní dělám jinak - kupuji hry na eBayi a i když nejde nutně o nějaké horentní sumy, je to dost na to, abych se na hru těšil, takřka třásl, a když pak konečně dorazí balíček z pošty, vkládám cartridge do konzole, zapínám Mega Drive, vypínám Mega Drive, vytahuji cartridge, profukuji kontakty, vkládám cartrdige, zapínám Mega Drive, vypínám Mega Drive, šťourám se za uchem, googlím kompatibilitu NTSC her s PAL systémem, dívám se na eBay, jestli jsem v popisu předmětu nepřehlédl nějakou pitomost, která brání ke spuštění, vytahuji cartridge z konzole, profukuji znova kontakty, vkládám cartrdige do konzole, zapínám konzoli... HURÁ JEDE! Co se divit, vždyť ty strojky na mém stole mají jářku přes 25 let... Celý tento proces mne dokonale naladí, že když už jsem investoval peníze (a někdy nervy), tak přece musím ze hry vypumpovat maximum. Dokonale mne to přenese do poloviny devadesátých let, sleduju blikací obrazovku věrné CRT televize a prostě jenom žasnu. Všechno to, co jsem doposud popsal, je totiž maximalizováno technickým zpracováním, které na Mega Drive není úplně zrovna maximálně reprezentativní, ale o to více dechberoucí, jakou že hru si tenkrát dovolili lidi vydávat a ještě tomu tleskat. Nevím, jestli to doposud nevyplynulo, ale celá hra se odehrává na kompletně 3D vymodelovaném povrchu mapy, na kterém jsou pak umístěné sprity s postavičkami, domy, stromy, zvěří, lodí a tak dále. Co se Mega Drive verze týče, pohyb celého kolosu je v rychlosti kolem snesitelných 5 snímků za vteřinu. V reálu se ale celá hra hýbe ještě pomaleji, když se na scéně vyskytne více objektů. Při normálním hraní to zas tak moc nevadí, protože kurzor ovládaný gamepadem nemá žádné zpoždění a hru lze díky tomu pořád plnohodnotně ovládat. Tlačítkem B se přepínáte mezi několika základními okny - tj. hlavním výhledem, mapou, pohledem na závaží vah a textovým oknem - a pomocí tlačítka A pak vybíráte akce, které v daném okně lze dělat. Pokud se přepnete na váhy, můžete pomocí šipek na gamepadu posouvat pohledem - což jsem tak nějak automaticky očekával - ale při držení tlačítka A můžete pohledem rotovat kolem osy Z, ale také zoomovat dovnitř i ven! Jakkoliv to zní banálně, atmosféra hry se okamžikem objevení této funkce nejméně ztrojnásobila, protože ten pocit nahlížení do temných zákoutí uliček ve městě, s možností podívat se na celý 3D ostrov jako na dlani - to stojí za to! Hra skvěle vzbuzuje pocit prostoru a naší nadvlády nad ním. Sprity se samozřejmě nijak 1000 nemění, takže při větším odstupu je na obrazovce pěkný mumraj, ale za to sledovat bitvy našich svěřenců zblízka a z atraktivního úhlu - má to hodně co do sebe! Nenašel jsem jenom funkci zamknutí kamery na jeden sprite - ale to je detail. Tlačítkem C se vždy přepnete do postranního menu s ikonkami příkazů, které opět tlačítkem A vybíráte. Cíl vaší činnosti pak lze zadávat na velké mapě, tak přímo do výhledu, podle toho, kam jste se předtím tlačítkem B přepnuli. Jako většina konzolových her (které nejsou skákačkami a střílečkami) tento popis ovládání působí šíleně, ale zvyknul jsem si opovážlivě rychle a sypal jeden rozkaz za druhým - křivka učení je zde pozvolnější, než třeba u Herzog Zwei. Myší to bude na Amize zřejmě pohodlnější, o tom není sporu, ale pro tempo hry na Mega Drive mi nepřišlo, že bych něco vysloveně nestíhal. Prostě je to božárna v klasickém smyslu slova a i když se Molyneux vydal trochu jinou cestou, už jenom za tuto hrst her z devadesátých let si ho člověk musí prostě vážit, ne že ne! A na závěr? Na osobních počítačích je dokonce možnost multiplayeru přes kabel či modem! To znamená, že si do batohu házím potřebnou výbavu a pomalu vyrážím na AMIGA Párty ve Vraném! Až si dáme Powermongera ve dvou, podám zde jako obvykle report! Pařbě zdar! Přihlásit se k odběru: Komentáře k příspěvku (Atom)


text: Digitální rádio Hama DIR3300SBT, bílé | HAMA | Omko Digitální rádio Hama DIR3300SBT, bílé Kód zboží: RAHAMA3300W Popis Digitální rádio Hama DIR3300SBT, bílé Hama digitální rádio DIR3300 je designové stolní digitální FM/DAB+ stereo rádio, se kterým můžete přijímat DAB+, FM a internetová rádia. Kromě toho, že s rádiem Hama DIR3300 můžete přijímat DAB+, klasické analogové FM rádio a obrovské množství internetových rozhlasových stanic z celého světa, lze jej využít i pro přehrávání hudby či podcastů z telefonů, tabletu a domácí PC sítě pomocí Wi-Fi připojení 2,4 a 5Ghz nebo pomocí Bluetooth. Rádio lze také ovládat také pomocí bezplatné aplikace UNDOK, ke stažení v Google Playstore nebo App Store. Hlavní vlastnosti - příjem digitálního rádia DAB+ - příjem analogového FM rádia - příjem internetových rádií - stereo reproduktory (2x 10W) - barevný LCD displej 2,8" (7,1 cm) se senzorem osvětlení (přizpůsobí se okolním podmínkám) - dálkové ovládání - 20 pozic pro uložení oblíbených internetových radiostanic v přijímači - možnost uložit až 20 FM a DAB+ stanic - podpora Spotify Connect - vestavěné dvoupásmové koaxiální reproduktory - vestavěná teleskopická anténa pro zlepšení příjmových podmínek - start do nového dne s vaší oblíbenou stanicí a budíkem s dvěma časy - funkce Sleep (časové vypnutí) - funkce Snooze (odložené buzení) Vysílání ve III. pásmu Přijímač Hama DIR3100 podporuje digitální vysílání ve III. pásmu. Není vhodný do lokalit, kde je doposud využíváno L-pásmo (k 1.5.2016 se jedná o Brno, Ostravu, Frýdek Místek a Karlovarský kraj). V uvedených lokalitách můžete na přijímači naladit pouze analogové FM vysílání. FM / Analog Hama DIR3300 zároveň umožňuje i příjem nyní běžného (analogového) rozhlasového vysílání v pásmu FM. Příjem internetových rádií Pokud připojíte Hama DIR3300 k vaší síti, můžete poslouchat desetitisíce rozhlasových stanic z celého světa i ČR. Zajímá vás klasická muzika, rock, elektronická muzika, či HIP HOP? Jednoduše vyhledáte stanici podle žánru, nebo země a můžete poslouchat. Nabídka se neustále rozšiřuje a seznam aktualizuje, tak můžete neustále objevovat nové pořady z celého světa. Připojení - bezdrátové připojení do sítě WLAN IEEE 802.11 2,4 GHz (b/g/n) a 5 GHz (a/n) - Aux In - 3,5 mm jack - Line Out - 3,5 mm jack - výstup pro sluchátka – 3,5 mm jack Rádio / příjem III. TV pásmo, DAB, DAB+: 174-240 MHz Analogové FM: 87,5 - 108 MHz Internetová rádia Anténa DAB/FM: Teleskopická anténa Specifikace - připojení: sluchátka (jack 3,5 mm), LAN (RJ-45), AUX-In (jack 3,5 mm), Line-Out (jack 3,5 mm), USB, anténní vstup - bezdrátové připojení WLAN IEEE 802.11: WiFi 2,4 GHz (b / g / n) a 5 GHz (a / n) - WiFi Protected Setup - Bluetooth verze: 4.2 - DAB/DAB+ tuner: 174 až 240 MHz (III. pásmo) - FM tuner: 87,5 MHz až 108 MHz (VKV) - napájení: externí síťový zdroj (délka kabelu 180 cm) - výstupní výkon (RMS): 20W - materiál: plast - rozměry: 24,5 x 15,5 x 15,5 cm - barva: bílá Obsah balení: digitální rádio "DIR 3300", dálkový ovladač, 2x AAA baterie, 1 teleskopická anténa, návod k použití, síťový zdroj Mohlo by vás zajímat... Co je to DAB+ DAB je nový digitální formát, v němž můžete poslouchat krystalicky čistý zvuk v CD kvalitě. Na rozdíl od běžných analogových vysílačů vysílá DAB více rozhlasových stanic na jedné a té samé frekvenci. Toto vysílání je známo pod názvem Multiplex. Díky DAB je i zdlouhavé vyhledávání a naladění stanic minulostí. Digitální rádio TechniSat automaticky vyhledá všechny dostupné stanice a vy si jen vyberete podle názvu.


PuerlaNejluxusnější model své třídy od124 990Kč Jednoduché a vysoce funkční 50 ks Ultra Jets Nerez P.H.C. 40 ks Nerez P.H.C. 17.11. - 20.11. - Zavřeno


Cute Lock Screen Theme - Slunečnice.cz Slunečnice.cz » Personalizace » Cute Lock Screen Theme 1.276.28.77 Cute Lock Screen Theme 1.276.28.77 Stáhněte si a vychutnejte si Cute Lock Screen Theme! Personalizujte svůj telefon nebo tablet Android jednoduchým způsobem s novým tématem Cute Lock Screen Theme! Tato aplikace vám pomůže zamknout váš smartphone a vyzdobit jej. Váš telefon bude vypadat úžasně. Přístup k nejlepším aplikacím přímo z domovské obrazovky a udržujte telefon v bezpečí pomocí motivu zámku! • Stáhněte si Cute Lock Screen Theme a počkejte, až se téma zámku nainstaluje do zařízení; ★ Upozornění ★ Toto téma uzamčení obrazovky pracuje s číslem GO Locker - theme & wallpaper. Pokud tuto zámkovou obrazovku nemáte nainstalovanou na zařízení Android, dostanete pokyny. Při prvním otevření aplikace Cute Lock Screen Theme se zobrazí zpráva, která vás přenese na stránku GO Locker - theme & wallpaper. Můžete jej stáhnout a nainstalovat. • ◆ Číst textové a okamžité zprávy přímo z uzamčení obrazovky. Nikdy nebudete chtít použít standardní téma zámku! Přizpůsobte svůj telefon a udržujte jej v bezpečí s přístrojem Cute Lock Screen Theme. Náš tým vytvořil Cute Lock Screen Theme pomocí krásného originálního umění. Ozdobte svůj smartphone novým tématem zámku! Můžete vidět, jak vypadá motiv aplikace aplikace lockscreen na vašem telefonu! Zveřejnili jsme screenshoty HD . Zjistěte, jak vypadá tento motiv zámku na libovolném telefonu Android.


25. 2. 2015 XBOX ONE večírek Chtěla tomu náhoda, ale díky laskavosti páně Minitrollově se mi poštěstilo na pár hodin si osahat vlajkovou loď Microsoftu. A jelikož jsem nedávno psal o hraní na starém dobrém Xku, přijde mi vhodné podívat se na nástupce podobnou optikou - tedy shrnout dojem z platformy na základě klíčových her, ovládání a tak vůbec - tedy ve stejném stylu, jako posledně. A byl to věru dobrý večírek! Ono - když se potkáte s pařanem Minitrollova formátu, víte, že si nemusíte brát servítky. Můžete se nahlas vyjádřit a víte, že vaše slova padnou na úrodnou půdu. A tak se prosím nedivte návalům sentimentu v textu níže, nejde o nic jiného, než pokec zasloužilých hráčů. XBOX ONE na mne působí překvapivě dobře. Krabice zastrčená do stolku pod televizí nijak nevyniká, přirovnání k VCR není od věci - je to součást nábytkové architektury a nebudí pozornost, což je OK. Ovladač mne celkem překvapil - byl lehčí a méně robustní, než jsem čekal. Vynikající jsou ale analogové joysticky - jejich materiál i tvar jsou perfektní. Tlačítka jsou v pohodě ( 1000 kosmeticky vzato se mi nelíbí typografie nápisů, ale to je fakt hnidopišina), možná jenom RB a LB bych čekal měkčí. Při porovnání s Wii U Pro Controllerem bych řekl, že každému chybí k naprosté dokonalosti jenom kousíček, ale každému ovladači jiný kousíček. Operační systém konzole se mi nelíbí, nespatřil jsem v něm žádnou logiku ani krásu. Ono ani Playstation 4 mi nepřijde moc povedená v tomto ohledu, vlastně ani Wii U. Akorát u Nintenda mi OS nevadí, na XBOX ONE bych si musel hodně zvykat. Svižnost systému je ale po všech stránkách parádní, zde si s Playstation 4 mohou podat ruce (Wii U přece jenom trošku zaostává). Ale za to ty loadingy! Když už se hra spustila, bylo to dobré, ale to čekání je otravné. To jsem od nextgenu nechtěl a platí to i pro Playstation 4 - čekací doba na hru byla na hranici přijatelnost. Destiny Ač sám tuto hru hraju silně casuálně, Minitroll mi ukázal svou postavu na levelu 26 a podívali jsme se na Venuši i Mars, které jsem nikdy neviděl. Tam jsou ovšem questy pro postavy na levelu 10+, takže hlavní postava byla poněkud nesmrtelná. Než začnete vykřikovat něco o absenci adekvátní výzvy, nechte mi alespoň tenhle postřeh - na obrazovce se odehrával moderní Doom říznutý Duke Nukem 3D! Nedostatečná invence Bungie způsobila, že se během jednoho questu kolem nás prostě houfně teleportovali nepřátelé (přesně, jako v Doomovi, kde šlo o tehdejší vrchol designu) a těmto nepřátelům jsme skákali na hlavy a zostuzovali je ranou nožem do ksichtu, případně trefou brokovnice z absurdně malé vzdálenosti. Byla to děsná hlína! Ono i když hrajete Dooma poprvé (v tom roce 93-94...), tak z počátku byste taky hráli pomalu, zřejmě s cheatama... a dneska? I na Ultra Violence zostuzuji zástupy teleportujících se nepřátel výstřelem z dvojhlavňovky z absurdní blízkosti. Destiny se podařilo zreplikovat tuto atmosféru na jedničku! Byla to ta samá hra, jenom v lepší grafice. A hlavně - je to pořád dobrá hra, je to dobrá zábava, i když je to pořád to samé. Strašně jsme se nasmáli při představě, že někde v pozadí příběhu sedí ultimátní megaboss a ptá se svých podřízených, jak se jim daří při extrahování emzáckého artefaktu k dobytí vesmíru a celé existence. "Už jsme ho málem našli, když najednou přišel týpek a všechny nás děsně pokosil." "Poslali jste nejsilnější jednotky, štíťaře a další krutopřísné týpky?" "Ano pane, ale nepomohlo to. Ten jeden týpek je všechny zmasakroval nožem, máme ztrátu 600 mužů za poslední dva dny, mužstvo je totálně demoralizované, nemáme dost zdrojů na další várku zbraní a brnění a ..." "Hmm, no nic, tak pokračujte". Opravdu si představte scénu, kdy ráno nepřátelský voják políbí fotografii své milé, navlékne se do obrovského brnění ála Warhammer 40K, vezme do rukou nejsilnější zbraň v okolí a na záda si navlékne jetpack. Potom se vydá se stovkou svých spolubojovníků V jakémkoliv ekonomickém systému se Destiny odehrává, zásobovat statisíce vojáků, které složíme na jednu ránu - to se prostě nemůže vyplatit, tohle držet v chodu. Jako megazlý imperátor bych se pokusil vyjednávat, ale ještě pravděpodobněji bych se prostě odstěhoval do jiné galaxie, dost daleko od Minitrolla, protože tenhle jeden týpek má evidentně dost schopností na to, aby zastavil COKOLIV. Je z principu věci neporazitelný, tak proč se snažit? Jasně, logicky namítnete, že to bylo extrémně nízkou obtížností - což nerozporuji. Ale stejně - "někdo" (alespoň server na straně Bungie) musel naši hru "pozorovat" a kdyby ten "někdo" měl alespoň trochu emocí a soudnosti, okamžitě by všechna AIčka stáhnul z pole, protože jejich cena je záporná. (Bylo by vtipné mít hru, která by v p 1000 řípadě detekce nadvlády ze strany hráče ani negenerovala AI postavy, aby neplýtvala výkonem). Když máte proti sobě síly pekelné, jako v Doomovi, tak je lhostejno, kolik nepřátel pokosíte - jsou to prostě jen ďáblovy nástroje a ten nemusí řešit ekonomiku. Zdánlivý detail, ale jak to pomůže vnímání příběhu a světa... Jenže - o tomhle přesně jsou hry! To je to, co hry dělá hrami! Nejde v tom hledat nějaký pseudorealismus nebo logiku - je to HRA! Je to ÚPLNĚ stejné, jako pobíhat mezi paneláky a volat "ratatata" a "seš mrtvej" a "ne, nejsem, jsem neprůstřelnej!". Jenom si hrajeme, na tom přece není nic špatného - to jsou kořeny počítačově herní zábavy. Hrajeme si na vojáčky, na dobrodruhy, na závodníky... A v tomto duchu se pak nesl zbytek večírku. Forza Horizon 2 Arkáda jako prase - veselá muzika, nulová fyzika - a o co že jde? Jde o Test Drive 3 v trochu lepší grafice. Vypadá to hezky, hýbe se to rychle a je to docela i sranda hrát, ale jádro hry se nezměnilo. Minitroll velice dobře poznamenal (což nesouvisí přímo s Forzou Horizon), že první i druhá vlna arcade her byla vlastně obrovská anarchie. Her se chrlily tuny a nikdo nemohl ani jen tušit, která bude úspěšná a co upadne v zapomění či do průměru. Nebyly žádné standardy, žádné normy, očekávání... Tato doba skončila někdy v polovině devadesátých let, plus minus s masivním nástupem CD-ROM - od toho okamžiku jsme svědky opakující se historie. Vezme se koncept "hra s autama", doladí se grafika, nabídne se dechberoucích 100 aut a neuvěřitelné 3 radiostanice... tohle se pak během generace rozšiřuje, zdokonaluje, až přijde generace nová a provede se restart vývoje. Dneska už uteklo dost doby na to, abychom v tom mohli spatřit onu historickou korelaci. S novou generací her jsme svědky nepovedených zmetků a nedodělků s olbřímí reklamou (různé prázdné frameworky jako Driveclub, Order 1886, Evolve... ty nahrazují hry typu Psychic Detective, Sewer Shark nebo Microcosm z poloviny devadesátek), u kterých se předpokládá, že vydělají dost na to, aby další plánování bylo menší a menší anarchií. A z tohoto kolotoče už nejde jít ven. Crimson Dragon A tato hra to opět ukazuje, o co doopravdy jde. Panzer Dragoon je legenda, kterou jsem sice nikdy zas tak moc nežral, ale respektuji jí. Aby se dalo na takovou legendu navázat, musela by hra mít rozpočet ve stovkách milionech dolarů... jenže taková investice by se nikdy nevrátila, takže samotný fakt toho, že jde o eshopový titul za pár babek s relativně nízkým rozpočtem je vlastně jakoby přítěží, jakoby ostuda, že se legenda dočkala ofiko pokračování v této formě. Jenže... ono by to jinak nešlo! Tuhle hru si udělali srdcařští vývojaři sami pro sebe z dostupných prostředků. Taková Bayonetta 2 je podobný případ, ale s větším rozpočtem a vypadá stokrát lépe - to ano. Ale co je Crimson Dragon? Je to hra od lidí, co milují koncept Space Harriera - hry z roku 1985, z onoho úžasného anarchistického období - na tom konceptu není moc co měnit a proč taky - je pořád hratelný. A ano, p c9f o třech misích jsem dostal do ruky ovládání a víte, že jsem se i docela bavil? Samotného by mne nenapadlo si hru koupit, ale kdybych ji dostal, tak bych se jí asi pověnoval. Volgarr Jako pěst na oko působí Kickstarterová hra Volgarr. Jde o klon Shadow of the Beast, říznuté trochu Ghost'n'Goblins. Hra si na nic nehraje, jdete zleva do prava a kydlíte všechno, co se hýbe, přičemž ve hře je možné najít rytmus, díky kterému procházíte úroveň skoro poslepu a na jistotu. Memorizace, svalová paměť, klasická zábava. Ze všech her z toho večera jsem se u této bavil skutečně nejvíce a to jednoduše proto, že tohle jsou pro mne ty "pravé hry". Sice nejde o bůhví nějaký zázrak designu či pixelartu, ale odesejpá to a je to sranda. Nic víc není potřeba. RYSE Po trapně dlouhém loadingu jsem hrál jednu z těch nejprůměrnějších beat'em'up současnosti - no pointa celé hry je o grafice. Zabijácké dodělávky se skoro neopakují, je to pěkná podívaná na úrovni filmu - když to berete takto, tak to je docela sranda pozorovat. Nebyla to ale moc zábava hrát, takže jsem se s díky posunul dál. Jsem rád, že jsem RYSE věnoval deset minut - více mi hra nemá co nabídnout. Killer Instinct Na tuto hru jsem byl upřímně zvědavý a i když hodnocení není z nejvyšších, s chutí jsem se do ní pustil. Není to tak dávno, co jsem "jakž takž" odhalil jeden z elementárních kamenů hry, takže mne zajímalo, jak unikátní koncept přežil. No, zas tak moc nepřežil. V demoverzi je k dispozici jenom Jago - kterého jsem shodou okolností trénoval - a proti nám osm dalších bojovníků. Z hlediska ovládání došlo k jasné "streetfighterizaci", tj. kombinace různých sil útoků již nenajdete, vše se jede na "pěst a kop", rovněž práce s pákou byla přeložena do řeči čtvrtoblouků, které tak důvěrně známe 1000 . To ale neznamená, že by šlo o klon Street Fightera, to naštěstí ne! Hra si zachovala dost z původní osobnosti, tj. její jádro tkví v linkování načínáků, pokračováků a ukončováků; mezi tím se hraje na combo breakery a samozřejmě super comba jak je známe. Hele, dobrý to je, ale není to ono. Nelíbila se mi grafika - vizuální zpracování většiny postav bylo ostudné a třeba Fulgore nepůsobí nijak strašidelně, Sabrewulf je jak nepovedená chobotnice a Spinal nevřeští jak by měl - vůbec zvuky byly komplet nové a tím to u mne spíše prohrálo. Pár komb jsem ale předvedl, i breaker se sem tam podařil, sranda to celkem byla, ale fakt bych si to nekoupil a konzoli kvůli tomu už vůbec ne. Navíc ta vidina sosání 13 GB patche... ech, nextgen. Halo Remastered Edition Zahrát si úvodní pasáž hry, kterou jsem nedávno hrál na CRT televizi - to byla krásná zkušenost. Zdaleka nejlepší vlastností hry je, že pomocí tlačítka SELECT lze kdykoliv během hry přepínat mezi novou a starou grafikou. Jakkoliv to zní absurdně, tento koncept je NAPROSTO BOŽÍ, přepínal jsem si každou druhou sekundu. Ta nová grafika není samozřejmě nijak zvlášť dokonalá na současný standard - evokovalo mi to Dooma 3 ve své době - ale ten pocit, že místo jednoho polygonu s texturou vidím plasticky vymodelované zdi - pěst na oko. Vlastně si říkám, že takhle přesně by měly do budoucna vypadat všechny remaky, mít tuto skvělou funkci namapovanou hned vedle střelby. Pohled na hrubé polygony v HD rozlišení (vyjma nasvícení jde o velmi autentické zpracování!) má svůj půvab, vážně si to příležitostně vyzkoušejte. To mne dokonce vede k revoluční teorii, že HD remaky slouží jako retrospektivní měřítko objektivní kvality. I když nemám rád Halo sérii, samotný tržní potenciál je důkazem, že ta hra prošla sítem času. Od prvního Halo uteklo již 14 let, vyrostly dvě generace hráčů, kteří se ke hře již nikdy nedostanou - dokud nebudou mít příležitost. Víra, že identická (!) hra s kapkou nové grafiky navíc zaujme svou kvalitou natolik, že zaplatí (a přeplatí) výdaje na vývoj - to už není náhoda! Stejně se dá dívat na remaky Majora Mask, Snake Eater, Grim Fandango, případně HD edici Star Wars - her je už za ty roky tolik, že mohou referovat samy na sebe, aniž by šlo o znouzectnost. Považte - opravdu špatné hry se remaku nedočkají. Nikdy. Prostě ne. Strašně bych chtěl identický remake prvního Metal Gear Solid z Playstation, kde by šlo jedním tlačítkem - i během animaček - přepínat mezi PSX, PS2 a PS3 kvalitou... nebo dokonce i PS4? To bych si ho asi fakt urval. Uměli byste si představit "HD remake" nějaké pokakané FMV hry z poloviny devadesátek? Umíte si představit, že za deset let od teď budeme svědky 4K remaku hry Order 1886? Zapomeňte, tyhle odkrojky herního průmyslu jenom vzplanou, vygenerují zisk a zase zmizí, nikdy se nevrátí. To samé platí pro 99.99% veškeré herní produkce. I když k smrti nesnáším účelové remaky populárních děl, musím uznat, že dneska už vytváří lakmusový papírek kvality. Jasně, že 1000 vidina "snadného zisku" a "lenost vývojařů" či "neochota riskovat s novou hrou" jsou první motivací k remakování... ale když půjdete v úvahách dál, tak musíte pro remake zajistit také odbyt, ne? A nemůžete jenom stavět na hráčské základně, která hru kdysi před patnácti lety hrála. Musíte získat nové zákazníky a jak jinak to udělat, než že jim naservírujete právě ty klasiky, které prošly sítem? V úplném originále by to neprošlo, současný standard je moc vysoko a aby lidi kvůli tomu chodili na eBay a hráli na původní konzoli s CRT televizí? To je nesmysl. A rozhodně nejde automaticky říci, že každý remake je automaticky dobrý (vzpomeňme na hrůzné 3D verze 2D her) - avšak čistá práce, jakou předvedlo Halo Remastered - jestli nějak, tak alespoň takto! Závěr večírku byl také vynikající (pracovní název "Krajinka v zimním hávu") a před půlnocí jsem byl zodpovědně doma, pln zážitků, o které jsem se chtěl alespoň takto krátce podělit. Ne, netoužím po XBOX ONE, ale líbí se mi, že mi potvrdil v zásadě všechny moje dojmy. A za to dík! Přihlásit se k odběru: Komentáře k příspěvku (Atom)


Dobrý den, dle mého názor a také podle výskytu se nejpravděpodobněji bude jednat o hemoroidy, uzlovitě... Celá odpověď


Okouzlující Skanderbeg⚡ byty v Albánii Celá nemovitost: apartmán se službami s hostitelem Enjoy Albania 100 % nedávných hostů hodnotí hostitele Enjoy Albania 5 hvězdičkami za komunikaci. Easy Self Check-in System k dispozici 24/7 Týdenní úklid s výměnou ložního prádla a ručníků Rychlé a stabilní WiFi připojení (50 mbps DL / 5 UL) Klimatizace a myčka nádobí Super nízká cena Parkování v blízkosti budovy (300 l/den) Všechny chytré televizní aplikace, mezinárodní a bezplatný účet na Netflixu Pohodlná postel s polštáři z paměťové pěny Dobře vybavená kuchyň, trouba, varná konvice a moka Kávovar Veškeré základní vybavení pro vaření a snídani v ceně (olivový olej, sůl, pepř, cukr, káva a čaj) V našem moderním a centrálním bytě najdeš vše, co potřebuješ, aby ses cítil/a jako doma. Může ubytovat až 3 osoby, protože má 1 ložnici, 1 velkou pohodlnou pohovku, kterou lze použít také jako postel, koupelnu, otevřený prostor pro obývací pokoj/jídelnu s plně vybavenou kuchyní a všemi nezbytnostmi pro vaření. Vysokorychlostní bezdrátové připojení a HD televize s vyhrazeným účtem na Netflixu ti zpříjemní pobyt v interiéru. Toto ubytování je ideální pro páry, rodiny, jednotlivce - dobrodruhy a služebně cestující. Jak lze snadno předpovědět, centrum města je jednou z nejživějších a nejrušnějších částí Tirany. Najdete zde parky, vintage trhy, největší trh s potravinami ve městě, skvělé restaurace a kavárny, noční kluby a mnoho uměleckých a kulturních atrakcí. Některé atrakce stojí za zmínku jsou Skanderbeg náměstí, Opera & Balet Národní divadlo, Palác kultury, Národní muzeum historie, Národní galerie umění, Bunk'Art, hodinová věž, Et' em Bej mešita, Národní knihovna Albánie, dům listů, pyramidy v Tiraně a park mládeže (Parku Rinia). Nejlepší část, je, že vše je v docházkové vzdálenosti od bytu, takže nebudete potřebovat dopravu k dosažení těchto místech. Tirana je malá a má téměř 200 slunečných dní v roce, takže je vždy dobrý čas na procházku, aby si plný autentický zážitek z mezikulturní výměny. Ať tak či onak, pro další průzkum, hlavní autobusové zastávky a mnoho taxi se nachází v hlavní ulici v okolí. S hostitelem Enjoy Albania Rád/a bych, aby se mí hosté cítili jako doma, takže jsem k dispozici pro všechny žádosti nebo návrhy, které budou během pobytu potřebovat. Mohl bych pomoci při výběru nejlepších věcí, které dělat ve městě: co navštívit, kam jít na večeři nebo pověsit ven, které akce se připojit, co se vyhnout. Mohl bych pomoci při výběru nejlepš... Enjoy Albania je Superhostitel


text: Tip Deníku: Tyjátr na hradě - Českolipský deník Českolipsko – Setkání studentských divadel proběhne na Vodním hradě Lipý v pátek od 17 hodin a v sobotu od 13 hodin.


text: Cvičení v bitevním použití sobích a psích spřežení se konala v okolí osady Lovozero Murmanské oblasti, kde chovají soby.


text: Sportovní svět Petra Vichnara | Menstyle.cz Sportovní svět Petra Vichnara Publikováno: 23.02.2013 22:43 | Michaela Lejsková Přes dva tisíce přímých přenosů, čtrnáct olympiád a třicet pět let věrnosti jedné televizní společnosti. Ať jste fanoušci krasobruslení, sjezdového lyžování, hokeje, házené či jiných sportů, jeho vřelý hlas, profesionalita, pohotovost a spisovná čeština vás jistě ohromí a udrží u obrazovky. Šestinásobný držitel ceny TýTý, vyznavač tenisu či lyžování vnímá sport jako něco opravdového a nádherného. Jeho životním krédem je profesionalita a pokora. "Pokud něco nevím, tak raději mlčím," přiznává. Jeho naprostá oddanost sportu je fascinující. I když zažil "televizní středověk", jak říká, doufejme, že nás jeho nezaměnitelný hlas bude sportovními okamžiky provázet po další dlouhá léta. Studoval jste Fakultu tělesné výchovy, kde jste si na nástěnce přečetl inzerát na komentátorskou pozici v tehdy Československé televizi. V konkurzu jste zaujal a brzy se stal hvězdou. Připomíná to téměř "americký sen". Je dnes získat komentátorskou pozici těžší? Dnes je to možná v jistých ohledech těžší. Nepochybně to tenkrát bylo obrovské štěstí, ale víte, nebylo to tak, že jsem přišel a zvítězil. Svou pozici jsem si musel tvrdě vybojovat. V redakci byla ustálená skupina redaktorů a každý z nich měl nějaký okruh sportů, kterým se věnoval. Dříve dělal každý vše, ne jako dnes, kdy máme specialisty na zpravodajství, tedy moderátory, a pak skupinu komentátorů. Jako čerstvý absolvent vysoké školy jsem byl tenkrát v roce 1979 teprve na začátku, měl jsem tehdy spoustu času na budování kariéry. Přesto jste se stal velmi rychle uznávaným. Kdy nastal ten zlom? Bylo to v době olympijských her v Moskvě v roce 1980, kam většina lidí z redakce odjela. S jedním slovenským kolegou jsme tak "odsloužili" celé zpravodajství. A povedlo se nám to, vybudovali jsme si respekt a dobrou pozici ve své profesi. Sportovní slovník se může zdát tak trochu omezený. Vy jste ovšem studoval také český jazyk. Předpokládám, že vám jazyková průprava byla k užitku. Samozřejmě. Mé vzdělání je to nejlepší, co mě mohlo potkat, a těžím z něj dodnes. Z dob studií jsem získal nejen dobré sportovní vzdělání – a to praktické i teoretické, ale také pevný základ jazykové kultury. Máte pravdu, že sportovní slovník je specifický, ale pak přijde například komentování několikahodinového zahájení olympijských her a to značně přesahuje rámec sportovního komentáře. Tam se vám pak široký záběr a bohatý slovník zatraceně vyplatí. Osud také zařídil, že jsem se stal nástupcem Karla Mikysky – komentátorem krasobruslení – a to je sport, který má své zvláštní publikum, sledují ho i lidé, které jinak sport moc nezajímá. Krasobruslení je na pomezí sportu a umění a vyžaduje trochu jiný komentář. K umění máte také blízko, zvláště k hudbě. Váš tatínek byl profesionální violoncellista, vy sám jste hrál dlouho na klavír. Nestala se hudba vaším profesním dilematem? Hudba byla a je mou velkou vášní. Zvažoval jsem dokonce studium na konzervatoři. Sport ale zvítězil a dnes už se hudbě, především klasické, věnuji pouze jako posluchač. Technologie jde neuvěřitelně dopředu. Vaše práce se musela od dob vašich začátků hodně změnit, je to tak? Vstoupil jsem do televize, když se reportáže pro zpravodajství natáčely ještě na film. Začínal jsem jako externista: nafasoval jsem šedesát metrů filmu, kameramana a řidiče a jeli jsme na fotbal. Pokud padl gól a kameraman právě vyměňoval film, gól jsme zkrátka neměli a museli jsme se z toho nějak vylhat, improvizovat. (smích) To by vám před dnešním divákem tak hladce neprošlo. Jak jste to provedli? Dnes je divák o tolik náročnější, že něco takového by okamžitě postřehl a kritizoval. Tenkrát jsme ukázali pár šancí a divákovi sdělili výsledné skóre. Jinak to zkrátka opravdu nešlo. Další velké změny přišly zajisté s magnetickým záznamem, ale později především s internetem. Jaké interní změny jste zaznamenal? Ano, magnetický záznam přinesl velkou revoluci. Najednou se dalo natočit celé utkání a z něho pak "vystříhat" nejzajímavější situace. Ovšem v dnešní době internetu je to už zase něco, co patří do dávné televizní historie. Dnes můžeme nabídnout reportáž z jakéhokoli utkání pár minut po jeho skončení. Navíc máme okamžitý přístup k informacím, ale také vzdělání a informovanost diváků jsou nesrovnatelné. Dříve jsme informace složitě sháněli, se zahraničními kolegy jsme si vyměňovali ročenky a podobně. Dá se říci, že to byl proti dnešku takový televizní středověk. Dalo by se tedy říci, že je vaše práce dnes jednodušší? Jednodušší je v tom, že snáze a rychleji získáváme informace, také televizní grafika velmi pomáhá. Dříve jsme museli například u hokeje každou chvíli hlásit stav. Nyní je obrazovka zaplněná všemožnými údaji, které diváka neustále "udržují ve hře". Na druhou stranu máme o dost víc práce, je důležité si uvědomit, o kolik se zvýšil počet přenosů. Sportovních kanálů je dnes mnoho, dříve snad ani u nás žádný neexistoval... Sportovní kanál se u nás zavedl až v roce 1996, předtím jsme byli jen jakýmisi "hosty" na dvojce České televize. Další změna je také například i fakt, že dříve se sportovalo brzy odpoledne a ne večer, jak je tomu dnes. Těch změn je zkrátka mnoho. Často si komentátoři zvou různé hosty. Vyhovuje vám to, nebo raději komentujete sólo? Moje začátky byly trošku divoké, komentoval jsem například badminton či šerm fleretem nebo skoky do vody a popravdě: moc jsem o těchto sportech tenkrát nevěděl. Tak jsem se rozhodl pozvat někoho od "řemesla", aktivní sportovce. Byl jsem vlastně takový průkopník při použití expertů jako spolukomentátorů. Dnes je to běžná praxe a ano, mám to rád. Hosté jsou profesionálové v daném sportu, a mají tudíž na něj úplně jiný pohled než já coby komentátor. To může být pro přenos velkým přínosem. Věnujete se tenisu, jezdíte na kole, běháte, hrál jste basketbal. Komentujete různé sporty, ale žádný z těch "vašich" není, dalo by se říci, vaší specializací. Tím je především lední hokej, již zmiňované krasobruslení, házená a alpské lyžování. Čím to je? Každý se ke svému sportu nějak dostal, většinou ho zdědil. Ve svém sportu se poté etabloval a tak trošku si ho hlídá. Jsou to, dá se říci, jakási nepsaná pravidla. Byl mi například nabídnut tenis, ale odmítl jsem –"lezl bych do zelí" kamarádovi, který se tomu sportu věnuje dlouhá léta. A navíc to dělá moc dobře. Kolegialita je pro mě důležitá a ctím ji. Hokej jste tedy také zdědil? V osmdesátých letech se rozšiřovalo vysílání, a než jsem do redakce vůbec nastoupil, dělal jsem "nanečisto" přenosy z hokeje. Před mistrovstvím světa v roce 1985 bylo potřeba komentátorský tým rozšířit a já jsem byl vhodný kandidát, protože jsem již jistou zkušenost s komentováním hokeje měl. Vydržel jsem až do roku 2006, kdy jsem se rozhodl hokejovou komentátorskou kariéru ukončit. Měl jsem pocit, že se má v nejlepším přestat. Jak se vám dařilo zůstat nestranný, například při komentování Extraligy? My se velice bráníme tomu, abychom někomu "nadržovali". I když téměř každý z nás má už od mládí nějaký klub rád. Prozradíte mi ten váš? Věřte, nebo ne, já favorita nemám. Dejme tomu, že vám věřím. Přesto, určitě jsou sportovci či týmy, se kterými se třeba i přátelíte. Ano, samozřejmě. Mezi sportovci mám spoustu kamarádů, ale to vždycky nemusí být úplně dobré. Člověk může ztratit objektivitu a komentář je tím poznamenán. Mluví z vás zkušenost? Může se stát, že sportovec a přítel v jednom něco zkrátka pokazí a vy potom máte tendenci to při komentování omlouvat. Je lepší být nestranný, mít ke sportovcům neutrální vztah. Představuji si, že cyklistika či maratón musí být komentátorsky velmi náročné. Který sport je podle vás komentátorským oříškem? Mně se komentování takových náročných sportů vlastně vyhnulo. I když krasobruslení mi zpočátku také nebylo vůbec blízké. Až později jsem k němu našel cestu. Za vrchol naší profese je ale jistě považován přímý přenos. Je to veliký adrenalin, který mě stále dokola pohlcuje. A to jste jich komentoval více než neuvěřitelné dva tisíce. Mohlo by se zdát, že je to pro vás dnes rutina. Jaká je skutečnost? Rutina to v žádném případě není. Před každým přenosem cítím napětí, zdravou trému. Málokdo si také uvědomí, že většinou má komentátor mnohem horší podmínky než samotný divák. Máme obvykle k dispozici jen malý monitor, kdežto divák sedí před velkou obrazovkou s obrazem ve vysokém rozlišení. Nám svítí do monitoru sluníčko, nebo se v blízkosti někdo překřikuje. Jak dlouho se na přenos připravujete? Všeobecně platí, že příprava na přenos by měla trvat minimálně pětkrát déle než přenos samotný. Někdo se připravuje až dvanáct hodin, což je opravdu hodně. Máte kolem sebe tým, který vám informace pomáhá vyhledávat, nebo si vše zjišťujete sám? Vše si děláme sami, nemáme žádný tým, který by nám pomáhal. Kamera často zabírá i přítelkyně či rodinné příslušníky sportovců, trenéry nebo známé osobnosti. Jak se na tohle připravujete? Dá vám například pořadatel jejich jména, nebo to zkrátka musíte vědět sám? Pokud komentujete z místa děje, tak slušný režisér vám do sluchátek dá informaci o tom, koho právě zabírá, pokud jde o nějakou místní celebritu nebo někoho významného. Není to ale pravidlem. Ve "svých" sportech se pohybuji už dlouhá léta, znám jejich zákulisí, poznám přítelkyně sportovců, trenéry, slavné osobnosti minulosti atd. Dnešní divák chce ale přenos nějak okořenit, chce něco voňavého, něco ze zákulisí. K tomu jsou právě dobří naši experti. Jak jste zmínil, dnešní divák je náročný a všímavý. Píší vám lidé do redakce své postřehy či připomínky? S internetem přicházejí okamžité reakce. Dá se říci, že každý z komentátorů má nebo měl takového svého "příznivce". Je to dávno, ale byl jeden takový, se kterým jsme si nerozuměli v krasobruslení. Jsme veřejně činné osoby, jsme pod veřejnou kontrolou a s tím musíme počítat. Představte si, že například Nagano sledovalo několik milionů diváků, vlastně téměř celá republika. Je pravda, že tenkrát by nám diváci odpustili úplně vše, protože za naše hokejisty dýchali. Ale jsou přenosy, kdy to třeba úplně tak nevyjde a diváci potom hází svou zlobu i na nás komentátory, na televizi a na všechno možné. Jsou i tací, kteří čekají s tužkou v ruce u obrazovky na chyby, aby napsali naštvaný e-mail. Nemůžu ale říct, že bych takových negativních reakci zažil mnoho. Co děláte v momentě, kdy je hokejový zápas nebo nějaký závod nezajímavý? Čím pak diváka umíte přitáhnout k obrazovce? Pokud je závod či zápas drama, komentátor musí ustoupit do pozadí. Není dobré, když se začne prosazovat a snažit se hrát hlavní roli. Je velkým uměním komentátora vystihnout, kdy se upozadit a kdy naopak přenosu napomoci. Pokud je závod od začátku jasný, musím umět do něho vnést nějaké zajímavosti ze zákulisí či z místa dění. Často se stane, že při skocích na lyžích či alpském lyžování se kvůli nepřízni počasí nebo nedej bože zranění závod přeruší. Na mně potom je, abych diváka u obrazovky udržel nebo se alespoň postaral o to, aby se k obrazovce vrátil. Jak často u sportovců zažíváte nesportovní chování? Je tím nějaký sport vyloženě proslulý? Jsou sporty, kde nesportovní chování do jisté míry je i součástí herní taktiky, například v hokeji někdo nahraje pád nebo se snaží vyzrát na rozhodčího. To vše do sportu patří, stejně jako do života. Ale známe i spoustu případů obdivuhodného sportovního rytířství. Je to jako v životě: i po hřištích se pohybují osobnosti kladné i záporné. Ze Soči nebude Česká televize vysílat hokej, protože se sporty "rozbalíčkovaly" a práva se prodávají zvlášť. Mrzí vás to? Jaký máte názor na to, že se takto změnila situace kolem vysílacích práv? Vše souvisí s penězi. Mezinárodní olympijský výbor jich potřebuje čím dál více. Soči je první akce, kterou nezaštiťuje Evropská unie veřejnoprávních televizí. Dostali to do rukou noví majitelé práv, kteří se rozhodli přinést více peněz MOV a samozřejmě i do svých kapes. Ti hokej jako exkluzivní zboží nabízejí zvlášť, odděleně od celého balíku ostatních sportů a navíc velmi draho, takže veřejnoprávní televize si to už prostě nemůže dovolit. Krasobruslení a vše ostatní ale zůstává České televizi. Můžeme se na vás tedy těšit při jeho komentování? Zatím nenasvědčuje nic tomu, že bych tam nebyl. Práva zakoupená máme a začíná se připravovat projekt vysílání ze Soči. Je to sice až za rok, ale takové věci se musí chystat s velkým časovým předstihem. Pokud mi bude sloužit zdraví, tak bych tam rád byl. Praha se snažila o možnost uspořádat olympijské hry. Myslíte si, že je u nás taková šance? Není, to může pouze velká bohatá země. Ostatně – jeden příklad je poměrně čerstvý: zkusili to Řekové a dnes jsou na pokraji krachu. I proto, že přecenili své síly a chtěli se organizací her vyrovnat světovým velmocím. Máte blízko k "renesančnímu muži". Jste sportovně i umělecky založen. Před lety jste zvolil sport, nemrzí vás, že jste nezvolil hudbu? A zahrál byste dnes ještě Elišku? Mám rád, když se věci dělají pořádně a když svoji profesi provozují skutečně povolaní lidé. Mně tenkrát před lety došlo, že zase takový talent nemám, abych se dokázal v uměleckém světě prosadit. Nedávno jsem slyšel dokonalé provedení Beethovenovy Appassionaty. Hrál ji geniální čínský pianista Lang Lang a já jsem si vzpomněl, jak jsem jako mladý snil o tom, že jednou budu schopný dobře zahrát tuhle úžasnou skladbu. Jenže jsem po osmi letech cvičení poznal, že to je dáno jen vyvoleným. Dal jsem se na sportovní a později novinářskou dráhu a ani chvilku toho nelituju. A dnes po letech bych už opravdu ani tu Elišku nezahrál. (smích) Vytvořeno ve spolupráci s hotelem ALWYN Praha www.hotelalwyn.cz Petr Vichnar s manželkou Evou. Foto: Robert Vano �patn� dotaz: SELECT id, img, url, code FROM banners_cont WHERE display = 1 AND position = '1' AND `start` < '2018-04-19 11:46:00' AND `end` > '2018-04-19 11:46:00' AND (implimit > imps OR implimit = 0) AND EXISTS (SELECT * FROM banners_cont_tags_join WHERE banner_id = banners_cont.id AND tag_id IN ()) ORDER BY last_displayed ASC LIMIT 0,4


text: Poradce při potížích Automatické diagnostikování a opravy problémů při instalaci a odinstalaci programu může automaticky opravit problém popsaný v tomto článku. Tento poradce při potížích řeší mnoho problémů.Další informaceSpustit nyní Chtěl bych si to opravit sám Důležité Tento oddíl, metoda nebo úkol obsahuje kroky, které popisují úpravu registru. Při nesprávné úpravě registru však mohou nastat závažné problémy. Proto postupujte přesně podle následujících kroků. Pro zvýšení ochrany proveďte před úpravami zálohu registru. Pokud pak dojde k potížím, budete moci registr obnovit. Další informace o zálohování a obnovení registru získáte v článku znalostní báze Microsoft Knowledge Base: Pokud podklíč chybí, je ovlivněna produktu. Pokračujte krokem 2. Pokud podklíč neexistuje, zkontrolujte hodnotu řetězce LocalPackage nastavena správně, a že také existuje balíček odkazuje na hodnotu řetězce LocalPackage. Pokud hodnota řetězce LocalPackage nebo odkazované balíčku chybí, je ovlivněna produktu. Pokračujte krokem 2. Pokud odkazovaný balíček existuje a není nutná žádná další akce. Podrobné informace o softwaru aktualizaci mezipaměti registru znovu. Postupujte následujícím způsobem Hledat %windir%\installer\*.msp pro aktualizace softwaru, který jste se pokusili nainstalovat. Ověřte, zda aktualizace softwaru má správný identifikátor GUID oprava souhrnné informace datového proudu a cíle správný produkt identifikátory GUID. Poznámka:Protože tento adresář slouží jako mezipaměť pro uživatelská instalace a instalace počítačů, můžete simulovat aktualizaci softwaru v tomto adresáři pomocí instalace pro jednotlivé uživatele. Poznámka:Je bezpečnostní riziko pro opětovné vytvoření registru softwaru aktualizace mezipaměti. Nicméně je to jediný způsob, jak opravit poškození. Můžete snížit ohrožení zabezpečení zajištěním, že aktualizace softwaru je správné aktualizace softwaru. Chcete-li to provést, ověřte kontrolní součet aktualizace softwaru. Vytvořit hodnotu řetězce LocalPackage v registru podklíč, který jste vytvořili v kroku 2, b. Ujistěte se, že hodnota řetězce LocalPackage nastavena na cestu k aktualizaci softwaru. Odstraňte zbývající odkazy aktualizace softwaru. Postupujte následujícím způsobem Otevřete následující podklíč a pak odeberte <PatchSQUID>z multi-sz hodnoty "AllPatches":<b00> </b00> </PatchSQUID> Tento článek není konkrétní problémy došlo k chybě v systému Windows Update nebo Microsoft Update. Další informace o řešení potíží systému Windows Update nebo Microsoft Update navštivte následující Website: Důležité: Tento článek byl přeložen pomocí software společnosti Microsoft na strojový překlad, ne profesionálním překladatelem. Společnost Microsoft nabízí jak články přeložené překladatelem, tak články přeložené pomocí software na strojový překlad, takže všechny články ve Znalostní databázi (Knowledge Base) jsou dostupné v češtině. Překlad pomocí software na strojový překlad ale není bohužel vždy dokonalý. Obsahuje chyby ve skloňování slov, skladbě vět, nebo gramatice, podobně jako když cizinci dělají chyby při mluvení v češtině. Společnost Microsoft není právně zodpovědná za nepřesnosti, chyby nebo škody vzniklé chybami v překladu, nebo při použití nepřesně přeložených instrukcí v článku zákazníkem. Společnost Microsoft aktualizuje software na strojový překlad, aby byl počet chyb omezen na minimum.


text: Julio Baghy (13. ledna 1891, Segedín – 18. března 1967, Budapešť) byl maďarský herec, režisér a jeden z předních autorů esperantského hnutí. Je autorem několika novel, ale své mistrné zvládnutí esperanta dokázal především na poli poezie. Jeho verše jsou plné lyriky, humanismu a veselé nálady. Jeho první velkou básnickou sbírkou je Preter la Vivo, z níž bylo mnoho básní zhudebněno. Život Baghy pocházel z divadelní rodiny, jeho otec byl herec, matka dělala nápovědu v divadle. V roce 1911 se začal učit Esperanto. Během první světové války byl uvězněn na Sibiři, v zajateckém táboře, kde učil Esperanto válečné zajatce. V zajetí strávil šest let (1915-1920), poté, co se vrátil domů, začal věnovat všechen svůj čas Esperantu, učil svoje přátele a vedl školení, pořádaná jak v tuzemsku, tak i v zahraničí. Baghy byl také autorem učebnic a dlouhá léta druhým hlavním redaktorem (1922-1933) Kalocsay Kalmanova revue Literatura Mondo. Přestože napsal několik románů, nejznámější je pro řadu svých básní psaných v Esperantu. V Esperantu vytvořil také drama - Number One z roku 1929, které bylo s velkým úspěchem představeno v Budapešti. Bibliografie Sbírky básní Preter la vivo (Jak šel život) Pilgrimo (Putování) La vagabondo kantas (Tulák zpívá) Aŭtuno (Podzim) Foliaro (Listoví) Díla v próze Dancu marionetoj (Loutky ať tančí) Migranta plumo (Putující pero) Novely Printempo en aŭtuno (Jaro v podzimu) Verdaj donkihxotoj (Zelení donkichoti) – satira Teatra korbo (Divadelní koš) La verda koro (Zelené srdce) Koloroj (Barvy) Ĉielarko (Duha) Sonĝe sub pomarbo (Snění pod jabloní) En maskobalo (Na maškarním) Nik Nek kaj Kat Jen (Nik Nek a Kat Jen) – vlastně učebnice Romány Viktimoj (Oběti) Sur sanga tero (Na krvavé zemi) – sibiřské zážitky Hura! (Hurá) – jeho nejrozsáhlejší román, groteska a satira na lidskou společnost Externí odkazy Maďarští herci Maďarští esperantisté Maďarští básníci Maďarští romanopisci Básníci tvořící v esperantu Spisovatelé píšící esperantem Narození v roce 1891 Úmrtí v roce 1967 Muži Narození 13. ledna Úmrtí 18. března Narození v Segedíně Úmrtí v Budapešti


„Poradny pro pozůstalé mají hospice, ale nemocnice zatím necítily potřebu je otevírat. Možná jim to přijde trochu zvláštní, protože jsou to zařízení, kde by se lidé měli léčit a uzdravovat, takže se toho trochu bojí. Ale smrt je jedna z variant, jak nemoc může skončit,“ řekla psycholožka Naděžda Špatenková z Univerzity Palackého, která na činnost poradny dohlíží jako odborný garant.


text: Rozhovor s Janem Kohoutem, ministrem zahraničních věcí 16.06.2009 / 11:07 Rozhovor redaktorky Martiny Maškové v Českém rozhlase Rádio Česko z 15.6.2009. Martina MAŠKOVÁ, moderátorka Evropští ministři zahraničí mají na schůzce v Lucemburku zhodnotit stav lidských práv a občanských svobod na Kubě. Na každoroční bilanci se dohodli a to i podle přání české diplomacie více než před rokem. V rozporu s českým postojem se tehdy unijní státy rozhodly podmíněně zrušit sankce uvalené na režim v Havaně v roce 2004. Náš zpravodaj při unijních institucích Pavel Novák dodává: "Ministři "sedmadvacítky" budou pravděpodobně pro pokračování dialogu s Castrovým režimem. Potvrdí ale také rozhodnutí dále budovat kontakty s představiteli občanských iniciativ a mírumilovné pro demokratické opozice. Rada ministrů podle diplomatických zdrojů vyzve Havanu k bezpodmínečnému propuštění všech politických vězňů. Včetně těch zadržených při největším zátahu kubánských komunistů proti opozici v roce 2003. Už před měsícem při schůzce předsedy Rady ministra zahraničí Jana Kohouta s kubánskými diplomaty se ale ukázalo, že kubánský režim žádné z disidentů na považuje za politické vězně." Martina MAŠKOVÁ, moderátorka Pavel Novák, zpravodaj Českého rozhlasu při Evropské unii. V návrzích závěru jednání Rady ministrů zahraničí má být údajně věta, cituji: "že Rada je vážně znepokojena nedostatečným pokrokem v oblasti lidských práv na Kubě. Dá se to chápat jako předstupeň sankcí, na to jsem se zeptala ministra zahraničí Jana Kohouta. Ten text je mnohem delší. Není jen o téhle té jedné větě. Je tam rozhodne konstatován nedostatek pohybu na kubánské straně, pokud se jedná o lidská práva a demokratické svobody vůbec. Je ten text vyváženější a v tuto chvíli nepředpokládám, že by hrozily sankce. To znamená, že se to omezí na výzvu k propouštění politických vězňů nebo zpřístupnění věznic mezinárodním humanitárním organizacím, jak také, alespoň z těch našich informací plyne? Všechny ty elementy tam budou přítomny. S principem, který je s největší pravděpodobností, který bude přijat, bude pokračování až v té dosavadní praxi, to znamená toho posledního roku. Společná pozice zůstane zachována ta nebude měněna, bud suspendována, pokud jde o kontakty, politická jednání, představiteli kubánskými. To znamená ten dvojí trik, který byl charakteristický pro to uplynulé období, bude zachován, i při té konzultaci toho, že ten pokrok, kterého bylo zatím dosaženo, není rozhodně dostačující a je minimalistický. Ani z pohledu českého předsednictví není ten malý pokrok k důvodu obnovení sankcí? Tak my jako předsednická země musíme hledět zákon sedmadvacetí zemí a v tuto chvíli tento konfront v tomhle smyslu není. Ukazuje se a já jsem vedl jednání s kubánskou delegací s trojkou, že smysl má nějaká jednání a vyvíjení určitého tlaku, ale musí to být samozřejmě doprovázeno i výraznou podporu té demokratické opozice na Kubě. O čem konkrétně nebo o kom konkrétně jste s představiteli režimu bratří Castrových mluvili? Mluvili jsme o všech obecně politických vězních, o stavu lidských práv, o stavu ratifikace těch dvou významných, ke kterým se Kuba připojila. Ovšem zatím neratifikovala. Je to věc, která už je poněkud starší. Jedna věc je i o konkrétním seznamu čtrnácti politických vězňů, kteří jsou v nedobrém fyzickém a zdravotním stavu. Když už jste mluvil o tom, že Česko vlastně musí respektovat jako předsednická země jistý konsensus v sedmadvacítce, mám tomu rozumět tak, že země, které byly tradičně ke Kubě vlídnější, jako je třeba Španělsko nebo Belgie a Francie, nejsou nakloněny sankcím vůči Kubě? Je konsensus na tom, aby byly obnoveny sankce a není konsensus na tom, aby se šlo jiným směrem, jako například demontáží té společné pozice. Čili zůstává,zdá se, že status quo, byť s konstatováním, že zatím ten výsledek toho dialogu s kubánskými představiteli nepřinesl nějaké žádoucí velké výsledky. Včera jste, pane ministře, převzal petici nevládních organizací za propuštění politických vězňů v Barmě. Těch je v Barmě údajně kolem dvou tisíc. Slíbil jste tvrdé a cílené sankce. Jaké konkrétně? Ty sankce, které jsou, mají různě stupně tvrdosti. Uvidíme, jakým způsobem zase bude probíhat to jednání. Není to úplně tak jednoduché. To znamená, lze říci s předstihem, jaký bude výsledek jednání, protože jsou země, které jsou více nakloněny posíleným sankcím. Některé jsou spokojeny s tím, jakým způsobem to vypadá teď. Ale já předpokládám, že z tohoto jednání vzejde minimálně v oblasti víza vízového zákazu pro lidi a pro představitele, kteří jsou angažovaní v tom z vašeho pohledu nelegálním procesu, čili ve vtahu k nim,že budou přijaty vízové restrikce, zvažuje se i o dalších obchodních restrikcích. Obchodních, to znamená, že by existovalo jakési obchodní embargo vůči vojenské juntě, vůči Barmě? Může být za určité exportní komodity, které jsou pro barmskou oblast jsou citlivé. S Američany se Evropská unie shodla na podmínkách předávání vězňů z americké základny Guantánamo do Evropy. Předcházet má poskytnutí všech informací o vězni včetně těch důvěrných. Mění to něco na přístupu české diplomacie nebo vězně z Guantánama vláda ani za těchto okolností přijmout nechce? Já si myslím, že to stanovisko tady vládní nebo České republiky je v tom, že se cítíme a nikdy, protože žádný z nich nemá vazbu na Českou republiku. Nicméně to, co bude přijímáno dnes bez diskuse a co bylo přijato ministry vnitra v předchozím týdnu, dává určitý rámec pro to, aby ty země, které hodlají přijmout některé z těch zadržených mohli tak učinit a jakým způsobem. To znamená, mechanismus informování ostatních členských států a zároveň je tu to politické prohlášení mezi Spojenými státy a Evropskou unií, které má za cíl do budoucna orientovat více spolupráci v boji proti terorismu a s přihlédnutím a na základě všech těch mezinárodně právních instrumentů a ochrany lidských práv, ale i osobních dat. Platí to, že vězně chtějí přijmout zatím Španělsko či Británie, nebo máte informace o jiné zemi, která by měla zájem? Tak víme například o Francii. Ale řekl bych, že většina zemí vyčkávala s tím, než bude přijat tento vnitřní mechanismus v rámci Evropské unie a než bude hotovo i to prohlášení, které ty vztahy bude upravovat se Spojenými státy. Na minulém neformálním jednání ministrů zahraničí v Hluboké se mluvilo i o palestinsko-izraelských vztazích a tehdy ministři podpořili samostatný palestinský stát. Jak vnímáte nynější vyjádření izraelského premiéra Netanjahua, který řekl, že palestinský stát ano, ale demilitarizovaný? Je to prohlášení, které budeme posuzovat dneska jako Evropská unie, ale z mého pohledu se jedná byť o drobný nebo přeci jen krůček směrem k akceptaci ze strany současné vlády v Izraeli toho dvoustátního řešení, které v tuto chvíli neprosazuje pouze Evropská unie, ale i Spojené státy a všechny arabské země. Můžeme říct v klidu, že celé světové společenství. Řekl bych, že je to nakročení tím správným směrem. Ministr zahraničí Jan Kohout z Lucemburku před jednáním unijních ministrů.