text: Šíření tepla (někdy též sdílení tepla) je jedním ze způsobů přenosu energie. Spočívá v tepelné výměně, což je termodynamický děj, při kterém dochází k výměně tepla mezi dvěma tělesy s různou teplotou. Tepelná výměna vždy probíhá tak, že teplejší těleso předává část své vnitřní energie chladnějšímu tělesu. Tepelná výměna se měří pomocí kalorimetru. V tepelných vodičích se děje výměna rychleji, v tepelných izolantech – za stejných podmínek – pomaleji. Způsoby šíření tepla Výměna tepla může probíhat vedením (kondukcí), sáláním (radiací) nebo prouděním (konvekcí). Tepelná energie se může šířit vedením a prouděním pouze v prostředí, které je vyplněno látkou. Příčinou šíření je neustálý pohyb částic hmoty. Vzájemným působením mezi jednotlivými částicemi (např. srážkami) dochází k předávání kinetické energie, a to tak dlouho, dokud nedojde k vyrovnání teploty. Sálání se svou povahou odlišuje od vedení a proudění, neboť tepelná energie se může přenášet i v prostoru, který není vyplněn látkou (tedy ve vakuu). Důvodem je skutečnost, že sálání představuje elektromagnetické záření, které ke svému přenosu hmotu nepotřebuje. Samovolným (tedy bez konání práce) šířením tepla se zabývá obor termiky zvaný termokinetika. Související články Teplo Termika Termodynamika První termodynamický zákon Tepelný výměník Parogenerátor Výměník tepla Externí odkazy Termika Termodynamika


source: fineweb

text: Pokud je to, co hledáte výhodně umístěný hotel ve městě Cebu, nehledejte nic jiného než White Beach Bungalows. Odtud mohou hosté užívat snadný přístup ke všemu, co může toto živé město nabídnout. Díky své výhodné poloze, nabízí hotel snadný přístup k místům města, které musíte vidět. Nabídka kvalitních služeb hotelovým hostům a široké škály vybavení, je White Beach Bungalows připraven zajistit Vám co nejpříjemnější pobyt. Výběr špičkového vybavení, jako jsou půjčovna kol, Wi-Fi na veřejných místech, parkoviště, rodinný pokoj, okružní jízdy si v hotelu můžete vychutnat. Atmosféra White Beach Bungalows se odráží v každém pokoji. balkon/terasa, k dispozici propojené pokoje, klimatizace, stůl, pračka jsou pouze některá z vybavení, která máte plně k dispozici. Hotel nabízí fantastické vybavení, včetně bazének (dětský), zahrada, venkovní bazén, lázně, masáž, které Vám pomohou uvolnit se po nabitém dni ve městě. White Beach Bungalows je ideálním místem k pobytu pro cestovatele hledající kouzlo, komfort a pohodlí ve městě Cebu. Minimální věk hostů je 18.


source: wikipedia

text: Kazimierz Bein (1872–1959) byl polský lékař (oftalmolog) a překladatel do esperanta známý pod pseudonymem Kabe. Bein je jedním z největších stylistů. Byl ředitelem a zakladatelem Oftalmologického centra v Polsku a amatérským fotografem. V roce 1911 náhle a bez komentářů ukončil všechny své aktivity související s esperantem a esperantským hnutím a věnoval se již pouze své oftalmologické práci. To dalo spolu s jeho jménem vznik slovesu kabei, užívaném mezi esperantisty pro popis takového jednání dodnes. Překlady do esperanta Fundo de l’ mizero od W. Sieroszewského La Faraono od B. Prusa La interrompita kanto od E. Orzeszkowé Pola Antologio Versaĵoj en prozo od Ivana Turgeněva Patroj kaj filoj od Ivana Turgeněva Elektitaj fabeloj od bratří Grimmů Internacia Krestomatio Unua legolibro La lasta od W. S. Reymonta Vlastní dílo Vortaro de Esperanto Související články Esperantská literatura Externí odkazy Polští esperantisté Polští překladatelé Oftalmologové Polští lékaři Narození v roce 1872 Úmrtí v roce 1959 Muži Překladatelé do esperanta Překladatelé z polštiny Úmrtí 15. června Úmrtí v Lodži


17. 9. 2012 Black Mesa Osm let vývoje fandovského modu. Objektem je nic menšího, než legendární Half Life, převedený do neméně legendárního enginu Source, kterým disponuje vlajkový Half-Life 2. Black Mesa je to, co jsem čekal při ohlášení Half-Life Source. Já opravdu miluju první Half-Life a krom toho, že si ho každoročně dohrávám, vidím v této hře obrovský historický mílník, který zřejmě jako jediná hra dokázala překročit stín Dooma (a potažmo i Quaka) a nastolit nový směr vývoje žánru first person stříleček. Vedle Dark Forces 2 si nedovedu představit lepšího kandidáta na remake, než právě Half-Life. Nutno říci, že dílko nemá smysl doopravdy hodnotit. Už jenom to, že někdo dokázal tak dlouhou dobu de facto zadarmo pracovat a vyplodit toto dílo je obdivuhodné. Zároveň vzniká otázka, jak dlouho by takový remake trval samotným Valve, kdyby do toho nalili peníze a angažovali správné lidi. Přijde mi až téměř nepochopitelné, že jinak ekonomicky vzdělané Valve nechytili příležitost za pačesy a nevytřískali z této total conversion nějaký ten dolar. Na druhou stranu tím mohou dávat okázale najevo své lidumilství. Ať už člověk zaujme jakýkoliv postoj - hru si může každý stáhnout zdarma a posoudit sám, nakolik se remake 1000 povedl. Já jsem teda nadšený. Opravdu jsem nečekal, že to dopadne až takto dobře. Po letech masírování screenshoty sice člověk čekal výměnu modelů a zdokonalení textur. Bylo i zcela očekávatelné, že lokace budou naplněné novými předměty a detaily. Ale nečekal jsem, že pojem "total conversion" bude naplněn tak do puntíku. Naprosto každá vteřina hry je překvapující. Ono se to samozřejmě hraje více méně stejně, ale ten pocit toho, že hraju technicky vzato úplně novou hru, je neutuchající. Místo primitivného retexturování a naházení bordelu do koutů máme před sebou s citem přemodelované prostředí. Od prvního okamžiku jsem dokonce znejistěl, jestli hraju "stejnou hru". Až když se objevil hlídač bušící na dveře, uklidnil jsem se. Dokonce je tomuto hlídači přidaný smysl. Už nestojí na absurdně umístěné plošině, ze které se dá jenom spadnout. Tato plošina je přetavená v maličký sklad se serverovnou, kam ho někdo omylem zavřel. Jak elegantní. Takto bych mohl pokračovat dále. Originální Half-Life najednou působí chvílemi téměř symbolicky. Autoři Black Mesa si dali tu práci a uhladili veškerá místa s neuvěřitelnou dávkou smyslu pro detail. Veškerá architektura laboratoří vypadá mnohonásobně realističtěji. Nejde jen o dispozice rozmístění jednotlivých místností, ale i o modernizaci interiérů, nábytku či výbavy. Naprosto vše okolo nás působí zkrátka mnohem lépe. Což je samozřejmě logické, když na hře makáte tak dlouhou dobu. Black Mesa naplňuje svou vizi. Není překvapivá, co do obsahu hry. Nemůže být překvapivá, nesmí být. Ale pokud alespoň trochu znáte originál, budete z Black Mesa okouzleni, jak moc dobře to banda amatérů zvládla. Ale i pokud originál neznáte (jsou vůbec mezi námi tací?), je Black Mesa pořád více než dobrou hrou! Člověk nemůže očekávat, že hra bude vypadat dle standardů roku 2012, ale to rozhodně neznamená, že by hra vypadala nějak nepřijatelně. Má grafiku o mnoho řádů lepší, než jakýkoliv srovnatelný free či indie produkt. Jako hnidopich si nemohu odpustit komentář k animaci chůze postav, které trochu kloužou po povrchu, ale je to jen mikroskopická drobnost ve srovnání s produkční hodnotou, jakou Black Mesa nabízí. Neexistuje důvod tuto hru nehrát, ať už jste fanda originálu nebo ne. Prostě jděte a stáhněte si to! Samozřejmě - hru jsem ještě nedohrál, jsem momentálně zhruba v první čtvrtině. I tak nijak nepochybuji o tom, že vysokou laťku nasazenou od startu hry udrží i nadále. Zbývá jen doufat, že autoři nebudou zapomenuti a že budou nějakou formou odměněni. Byla by velká škoda, aby takové množství talentu, píle a odhodlání bylo zapomenuto. P.S.: Vůbec bych se nezlobil, kdyby "někdo" stejným způsobem předělal i Opposing Force a Blue Shift. Ještě více bych ale ocenil, kdyby někdo předělal demoverzi k Half-Life! 6 komentářů: No predelavka opposing force je ale teprv asi ve vyvoji a o blue shiftu nevim :D,btw a proc zrovna demo ?OdpovědětVymazatOdpovědi Sosni si HL:Uplink. Demoverze obsahuje unikátní level, který ve hře vůbec není. Demo vyšlo až po vyd 1000 ání plné verze a i když je celkem krátké, perfektně shrnuje, o čem je Half-Life ;).Vymazat Nojo, matně si vzpomínám, že demo jsem hrál až po plný verzi... ale bylo nějak hodně krátký, ne?Vymazat A Opposing Force - lahůdka, dohrál jsem dvakrát brzy po sobě. A remake bude důvod si to po letech zopáknout. no jo vlastne :D oni byli 2 dema zejoVymazat No ten uplink sem hral nejdřív jsem nechápal jak to spustit, po restartu kompu jsem zjistil že se přidalo do steamu a pak už následovala jen herní nirvána, vše je identické i jiné zároveň a rozhodně zatím hodně baví ;)OdpovědětVymazat Pro me je Half-life, druhy halo, ne ze by se mi ideove neco jinyho nez jen pekelny kobky z Quaka a Doom nezamlouvali, ale proste me to ani v jednom dile nemelo poradnou atmosferu, treba Doom 3 me bavil daleko vic.OdpovědětVymazat


31. 7. 2009 Realms of Arkania - Star Trail Rozepisovat se o Star Trail, to je nošení dříví do lesa. Kdo hru nehrál, může se jít leda zahrabat, protože jde o jeden z nejlepších příkladů, jak udělat na počítači pořádné RPG běsnění. Nejde jenom o fantastickou grafiku a hudbu, ale zejména o detailně implementovaný systém, precizní souboje, rozsáhlé dialogy, působivý příběh a hlavně neuvěřitelnou míru detailů a interaktivity, co autoři do hry nacpali - to jsou věci, které těžko jinde najdete. A pominu-li hodinovou instalaci a dvacetiminutový loading na mé 386SX se Stackerem, postavil bych Star Trail na úroveň Dungeon Mastera. Vlastně v případě "exteriérových dungeonů" jde o hru kvalitativně lepší, než třeba všichni tři Ishaři dohromady. Ono je to trochu nefér srovnání, jelikož Ishar je přís 1000 tupnější a v jistém smyslu hratelnější, ale Star Trail je komplexní hra, komplexní simulátor party hrdinů. V tom je jeho síla. Není divu, že jsem ho nikdy (!) nedohrál. Jedině Stíny nad Rivou mi díky nižší obtížnosti podlehly. Je to divné? Není to divné. V době, kdy jsem hru hrál, jsem neměl Score s obsáhlým návodem k dispozici a nikdo v mém okolí Star Trail nejenže nehrál, ale ani neznal. Marně jsem jim hru ukazoval a vysvětloval to, co jsem ze hry pochopil... a jsme u toho. Ke hře jsem nikdy neměl manuál (přesto, že disponuji originálkou - to asi nevysvětlím, ale je to tak), takže jsem všechny herní mechanismy musel odhalit metodou pokus-omyl sám. Zní to jako prkotina, zvláště u současných her, kde jsou manuály útlé, jako peněženka před výplatou. Ale u starých her to bejvávalo jinak, to víte! Víme? Nejsem si jistý. V době, kdy jsem pařil na počítači jako o život, jsem nikdy nedisponoval nějakým manuálem k jakékoliv hře. Prakticky všechno jsem si zjistil sám, studiem klávesových zkratek v menu a učením se. Ony ty hry ne vždy byly komplikované. Například hra F-29 Retaliator, která se ovládá dohromady šesti klávesami + pohledy kamer, je velice jednoduchá na pochopení i v případě, že manuálem nedisponujete. Dokážete odhadnout, kolik takový manuál musel mít stran? Bylo jich okolo čtyřiceti, jestli si to dobře pamatuji. A to je na šest kláves docela dost. Jistě, v manuálu byl popis i všech úkolů ze sta misí, ale tento popis existoval i ve hře samotné, takže nad důležitostí lze pochybovat. Podobně by se dalo pokračovat u desítek dalších her. Manuál byl osobitým dílem, které ale bylo mnohdy přeceňováno. Někde z této doby pochází takové "rčení", že hry na PC mají manuály o stovkách stran a mají komplikované ovládání "přes celou klávesnici". Nejeden PCčkář se smál málotlačítkovým gamepadům a doma mastil Mechwarriora 2, používaje hrdě všech klávesových zkratek. Na tento fenomén jsem narazil už kdysi dávno. Když se teď začalo o pokračování Mechwarriora mluvit, tak se uvažuje právě o ovládání na konzole. Narychlo jsem si to rozepsal na Dualshock a výsledek mne překvapil. Pohyb mecha - dopředu, dozadu, otáčení pravá levá + tempomat (fixace rychlosti daným směrem). Levej analog + click. Pohyb kabiny - dtto + zoom. Pravej analog + click. Přepínání mezi targety - 2 tlačítka. Šipka vpravo a vlevo. Přepínání mezi wingmany - 2 tlačítka. Šipka nahoru a dolů. Příkazy wingmanům - 1 tlačítko. Ttriangle button + submenu na pravý analog. Nastavení radaru - 1 tlačítko. Square button + submenu na pravý analog. Nastavení filtrování obrazu - 1 tlačítko. Circle button + submenu na pravý analog. Přepínání zbraňových řetězů - 2 tlačítka. L1 - L2. Střelba primary a secondary - 2 tlačítka. R1 - R2. (R1+R2 = střelba vším, co je k dispozici). Přepínání kamery - 1 tlačítko. Select button. Pauza, objectives - 1 tlačítko. Start button. Jumpjets - 1 tlačítko. Cross button. Teoreticky tam chybí rozhlížení v rámci kabiny a eject, ale kdo to kdy využíval, nemaje VFX-1 ve své době? Nikdo. Já to bez toho dohrál několikrát. Takže jak je to z tou komplexitou PCčkových her? Bylo to opravdu tak žhavé? Mezi námi - nebylo. Ale to neznamená, že by se nenašly výjimky. Například takový Falcon 4.0 měl tlustou bichli poměrně právem. A když se vrátím k tématu článku, je to právě Star Trail, který je pro běžného hráče bez manuálu prakticky nehratelný. A já jsem se právě stal majitelem takového manuálu (thx Rudolf). Má celkem 78 stran, které jsem se jal číst. Za ty roky o Star Trailu vím docela dost, hlavně po té, co vyšel v češtině poslední díl série. Přesto musím uznat, že o některých featurách hry nemám ani páru. Dodneška mi nebyl zcela jasný například systém generování charakterů - jakože proč byl udělaný tak, jak byl udělaný. Nebo některé vztahy mezi dovednostmi a jednotlivými činnostmi, jako bylo sbírání bylinek při odpočinku, mi nebyly naprosto jasné. Zhltnul jsem tedy manuál celý s chutí a našel tam celou řadu milých detailů, které by mi asi zůstaly navždy skryty. Dokonce chápu, proč jsem hru nedohrál, protože součet všech těchto detailů jednoduše řečeno tvoří sumu, která se dříve nebo později šeredně vymstí a dojdeme ke konci hry. Obtížnost soubojů je nesmlouvavá. Na druhou stranu je ale fakt, že dobrá polovina textů by se dala nacpat do samotné hry. Například popisy kouzel jsou v manuálu naprosto zbytečné a naopak by měly být především ve hře, abych vlastně věděl co dělám a co lze očekávat. Stejně tak mne vytáčí, že se ve hře používají zbytečně celé řady zkratek (například u výpisu vlastností postav), které i se znalostí angličtiny prostě nemají smysl. Takže bez manuálu stejně nevíme, co značí toto číslíčko. A naposled - celkem značný objem informací přepokládá, že hráč má IQ na úrovni Henryka Laholy, protože objasňovat každičký prd, který má grafickou ikonku, popis ve hře, tři alternativní způsoby vyvolání a ještě v manuálu jeden odstavec, to celkem překračuje míru slušnosti. Na stranu třetí je v případě Star Trailu nutné podotknout, že jde o záměr. Na titulní stránce jasně čteme "A Fantasy Role-Playing Simulation". Hra nesimuluje ani tak putování po krajině a mýcení orků, ale spíše celé herní sezení, kde gamemastera supluje počítač. Pro hraní stolního RPG musíte znát hromady herních mechanismů i zkratek. Pro hraní Star Trailu je to nutné zrovna tak. Proto se v graficky prázdných ulicích dočkáme popisu o "ruchu ulice". Proto je každičká akce doprovázena bohatým textovým doprovodem, který by byl jinak zpracován v herní grafice. Proto si v hospodě můžeme vybrat, zda-li si sedneme k baru, k prázdnému stolu nebo ke stolu plnému. Proto si můžeme psát vlastní poznámky do deníku, který se pak stává nefalšovaným fantasy románem (a já měl moc pěknej!). Proto i samotný manuál ke hře místy připomíná rulebook místo toho, co bych od manuálu standardně čekal. Proto je Star Trail naprostou perlou v herní historii, kterou bychom si měli připomínat. Takže vážení PCčkáři, vaše hry byly jen výjimečně komplexní tak, aby se tím dalo chlubit a nemusím jít pro kámen daleko, abych našel možná ještě komplexnější hry pro konzole libovolné generace. Počet stran v manuálu nestačí, jako argument, obdobně, jako počet kláves, kterými se hra dá ovládat (ne, Jedi Knight se NEovládá třiceti klávesami). Ale je fakt, že pár her manuál prostě potřebují ke hraní, nejenom, jako protipirátskou ochranu. A Star Trail je toho nejlepším důkazem, jaké komplexní hry se dělaly už dávno. Jděte a hrajte to! P.S.: Čarodějka na obálce hry je kočka, co? Taky vás dycky napadá, proč jsou hrdinové vykreslováni obecně jako skoro nazí, ale ve hře si bez těžké zbroje ani neškrtnou? Chm... 13 komentářů: Dave, Dave, Dave...manual? Manual je pre slabochov :) Ale teraz vazne, Star Trail je moja srdcovka, ostatne ako cela ROA seria. Velmi dobra atmosfera, ktoru sa vela hram nepodari vytvorit, a obzvlast vdaka tejto atmosfere si hru pamatam do dnes. Dokonca sa k nej aj obcas vraciam. I ked vacsinou uz ju nie je cas znova dohrat.OdpovědětVymazat Ale zaujimal by ma tvoj nazor na Drakensang...neviem, ze by si o tom tu nieco pisal. Ale mozno som len na to zabudol (s mojou sklerozou je to mozne :) ). - delosombres1. srpna 2009 4:43 Záleží na tom, jak soudíš o komplexitě hry. Jestli z pohledu ovládání, manuálu nebo herních mechanismů. Já myslím, že vše je relevantní. Co není relevantní, je abnormální obtížnost hry. Tu můžeš postavit na několika pixelech.OdpovědětVymazat "Takže jak je to z tou komplexitou PCčkových her? Bylo to opravdu tak žhavé?" V té době podle mě ano, bylo. Dual Shock neexistoval (to k tomu příkladu, který jsem nějak nepochopil). Navíc bych řekl, že to platí i dnes, i když asi čím dál méně. Škoda, že jsi vytáhl F29-Retaliatora. Mám dojem, že těch simulátorů ať už vesmírných nebo leteckých bylo docela dost, takže brát tuhle jednu hru za všechny opravdu nelze. Alespoň, že ještě toho Falcona jsi uvedl. :D mickthmage: K Drakensangu se ještě vyjádřím později, ale obecně je to docela živá hra, takže OK.OdpovědětVymazat delosombres: Retal posloužil jenom jako vzor nepoměru mezi komplexitou hry a komplexitou manuálu, nic víc. Ten příklad s Mechwarriorem je o tom, že na PC je prakticky celá klávesnice pokryta funkcemi, které dodávají feel k simulaci, ale nejsou potřeba, případně je použiješ maximálně jednou. Napovídá to spíše k nezvládnutému GUI a kontextového ovládání. Hry na konzolích - a to včetně těch nejstarších - se sice ovládají maximálně šesti tlačítky, ale těmito tlačítky šlo v pohodě ovládat nějaké herní menu o X položkách, takže komplexita herních mechanismů je plně srovnatelná. Ale samo platí, že konzole v první řadě přinášely automatové, tedy primitivní hry, vedle čehož bylo PC (a obecně osobní počítače) rájem komplexnějších her. Spíš jsem asi chtěl říct to, že se oba styly vývoje her už poměrně dávno sloučily, takže máme tak akorát komplexní hry ovladatelné pár tlačítky. Celkem mi to vyhovuje. Ale sem tam si potřebuji "zakružbit" nebo se "zaseknout" v nějaké gamese, tak ještě, že máme (retro) výběr ;). Drakensang me docela bavil, ale ty zpraseny souboje, mor dnesnich rpg :(OdpovědětVymazat Proc proboha ti nemci pitomi neudelali modernejsi verzi toho systemu co byl v puvodni trilogii... Mě naprosto dostal stostránkový manuál na Darklands a k tomu dalších 120 stran Cluebooku! To je teprv počtení. Podle toho jde vidět, že když už někdo tu hru dělal, tak si na ní dal záležet se vším všudy.OdpovědětVymazat Tak u Darklands, jakožto v zásadě textovky, to celkem i chápu. Ale byla to skvělá hra!Odpověd 1000 tVymazat - Anonymní3. srpna 2009 14:43 by Danny - Z Arkanii jsem se nejdriv asi jako vetsina z nas dostal k Rive, ktera se mi hodne libila. Byl jsem zpocatku trochu zmateny tim mnozstvim funkci a predmetu urcenych k simulaci dobrodruha na cestach, ktere ale vubec nebyly potreba vzhledem k tomu, ze se skoro cela hra odehrava ve meste. Prave mesta mam z nejakeho duvodu v Rpg nejradsi a Riva je opravdu skvele udelana a pomerne ziva. Ke Star Trailu jsem se dostal az mnohem pozdeji. Ve Score jakozto mem na dlouha leta jedinem informacnim zdroji byl ST defakto ignorovan, ICE to splachl recenzi na 1 stranu, ze ktere bylo patrne, ze hru moc nehral (u nej klasika) a dal tomu prumerny hodnoceni. Do hrani jsem se pustil nekdy pred rokem, snad 7-8 let po dohrani Rivy, pod dojmem ohlasu od jinych fanousku RPG. Zpocatku me to bavilo, ale po ceste do dalsich mest a splneni par questu jsem s hranim prestal. Na takovou hru uz bylo moc pozde, ne ze by byla nejak zvlast obtizna, ale mam pocit, ze je to ten typ hry, ktery narozdil od sevrene Rivy hracovi nedava moc indicii a nechava ho potulovat po krajine. Navic hra neni moc user friendly, at uz co se tyce cestovani, ale i statistik u zbrani/zbroji apod., ktere se mi nepodarilo rozklicovat. Urcite je to rpg se skvelym potencialem, ale dostal jsem se k nemu bohuzel pozde.OdpovědětVymazat Danny -eh, ako si potom hral Rivu, ked ti neboli pri Star Trail jasne statistiky pri zbraniach/zbroji, kedze Riva mala uplne rovnaky system? :)OdpovědětVymazat - ragnarok4. srpna 2009 1:30 Halt se du zahrabat. Zel jsem nemel v detstvi tak nevycerpatelne zdroje her. A co si v mladi nezahrajes... Vyjimky se najdou. Pro me RPG dungeony zustanou vzdy nocni murou.OdpovědětVymazat V detsvi jsem uklouz a uviz v betonovy klouzace a nemoh se zni dostat. Pote nasledovali 2 roky desivych snu, kdy jsem putoval kanalem nebo kobkou a potkaval divny lidi a zvirata ktery mi dycky neco rekli a v nakym miste jsem dycky zhebnul a probudil se. A dalsi noc znova od zacatku, az po dlouhe dobe jsem vylezl na svetlo, ale porad jsem zustal zaklesnuty. Az jednou se mi podarilo vylezt. Pak uz se mi to nikdy nezdalo, i kdyz jsem chtel, protoze to byla neskutecna uleva dostat se na svetlo a i to putovani bylo spetne dost zajimavy. Jinak, kdyz uz jsme u tech komplexnich her tak treba sachy a go se daji hrat na mnoha urovnich komplexity nbeo ten Fantan by mohl byt neskutecne zajimavy. V PC gamesach se mi vybavuje patrician 3 - na nejvysi urovni komplexity a obtiznosti jsem to nikdy nehral protoze se to neobejde bez haldy rutiny a absence skriptovaciho jazyka se da jen tezko obejit. Danny: Star Trail rozhodně je tužší, dokonce bych řekl že i víc, než Blade of Destiny. User Friendly mohlo být dotaženo více, ale "v té době" to bylo celkem v pohodě. Každopádně ta "simulace" RPG systému je skvělá. Měl jsem v rámci jedné hry rozjeté asi tři party, mezi kterými jsem se v chrámech přepínal a dělal s každou partou jiné kejkle podle chuti a nálady. Super prostě.OdpovědětVymazat Dave da sa ten 80 strankovy manual niekde stiahnut?OdpovědětVymazat Bohužel ne. Pokud by nezáviselo zas tak moc na kvalitě, mohl bych to naskenovat.OdpovědětVymazat Jaj tak to si nerob nasilie, skenovat 80 stran od Teba nemozem ziadat, to je robota o nervy :) Snad ked sa raz dostanem na nejaky zraz amigafora si donesiem scanner a spravim to tam. Jedine teda, ze by si sa extremne nudil, ale vazne sa s tym nebabri.OdpovědětVymazat


source: CulturaX

text: Dan Drápal: Na Trumpa s kanónem - Křesťan dnes Dan Drápal: Na Trumpa s kanónem Na úvod tohoto článku musím napsat něco, čemu se anglicky říká "disclaimer": Nejsem fanouškem Donalda Trumpa. Kdybych byl Američanem, loni v listopadu bych nehlasoval pro Donalda Trumpa (ale rovněž bych nehlasoval pro Hillary Clintonovou). Hodně věcí mi na Trumpovi vadilo a vadí: nesplněné sliby, nepromyšlené poznámky, zbytečné urážky a výhrůžky. A konečně: Ani v nejmenším nemohu za to, že Američané stáli loni v listopadu před dilematem Trump nebo Clintonová. J e to dáno reakcí a chováním Trumpových odpůrců. Trump narazil na obrovskou horu nenávisti. Nějakých sto dnů hájení? Ani náhodou! Trumpovi odpůrci, jistí si svým vítězstvím, předpovídali, že Trump se s porážkou v prezidentských volbách nesmíří. Nakonec to byli oni, kdo ihned v ulicích protestoval. A množství zapálených aut svědčí o tom, že to nebyly protesty nijak pokojné. 30. května 2017 21:32 Nu, připadá mi, že ta nenávist ke Trumpovi se dost podobá nenávisti k Obamovi ze strany pravice a části křesťanů. Levice nedokáže přijmout Trumpa a snaží se mu prokázat spolupráci s Rusy. Nevidí na jeho politice nic dobrého. Pravice se zase snažila prokázat, že Obama se nenarodil v USA a tedy nemohl být prezidentem a že je muslim. Neviděla na jeho politice nic dobrého. Obava o Trumpův život??? Připadá mi nesmyslná. Události na univerzitách zase nesouvisející. Myslím,že ta kulturní válka v USA je dovedla k hluboké polarizaci. Autor asi také nevidí v Hillary Cl. odlišný názor, ale spíše zlo. To křesťané často...odlišný názor je nepřijatelný...ve víře i v politice vidí jen to svoje a jiné je zlé. S levicí si v tom mohou podat ruku. A smutné je, že to nevidí. Svojí nenávist vnímají jako správnou a pro všechny povinnou. Jiný názor než pravicový jako nepřípustný... 31. května 2017 11:32 Téměř 100% souhlas s autorem. Obama byl pro USA zklamáním. Volili ho i lidé s konzervatními, pravicovými postoji. Jeho zvolení bylo určitým projevem hrdosti nad tím, že tradičnímu rasismu je konec a USA mají svého prvního černošského presidenta. Téměř všechny naděje pohřbil. Ameriku ponížil, ještě víc rozpoltil, dal průchod nezákonnosti a způsobil neuvěřitelný nárůst rasismu – černému i bílému. S odstupem času ho dnes má ráda už snad jen paní Merkelová. Celá řada zemí viděla a vidí jeho slabost v domácí i zahraniční politice. Události na univerzitách naprosto souvisejí. Pravice se nesnaží levici umlčet, je to přesně naopak. Kdo s levicí nesouhlasí, hned dostane hanlivou, urážlivou nálepku. Nenávist levice vyvrcholila v celé řadě absolutně vulgárnách projevů tzv. žurnalistů a celebrit. Nic podobného ze strany pravice. Univerzity jsou dnes v USA vesměs semeništěm komunistických postojů a metod. Dalo by se spočítat na prstech jedné ruky, kolik médií není levicových a vysloveně nepřátelských vůči politice presidenta Trumpa. Začíná se mluvit o spiknutí. Osobně jsem neslyšel ani jednu skutečně nenávistné slovo z tzv. pravicovýh médií na adresu levice. Paní Clintonová si myslela, že si presidentství zaslouží jen proto, že je žena, a že si USA přejí první ženskou presidentku. Brala to za samozřejmost. Jenže právě zklamání z Obamy americké voliče vyléčilo a výsledek voleb potvrdil, že američané si přejí skutečnou změnu, kterou v dané situaci mohl nastartovat jen pan Trump. Konec nesmyslné a nefungující globalizace, konec podpory bez zásluh a bez práce, konec pro USA nevýjodných zahraičních smluv, konec podpory programů – domácích i zahraničních – které znevýhodňují amerického daňového poplatníka (OSN, NATO, atd.). Obama a Clintonová – to nejde jen o jiné názory, ale o životy skutečných lidí. Mnozí se stali jejich oběťmi. V tom je to zlo. Se vším respektem, nemáte pravdu, Petře, téměř v ničem. Nejsem jedním z těch, kdo si myslí, že každý křesťan má být pravičák nebo konzervativec. Ale levicová ideologie odporuje biblickým principům daleko víc, než pravicová. Křesťanský, biblický světonázor povede vždycky spíš doprava než doleva. Jako vždycky, je to všechno na dlouhé povídání . . . 1. června 2017 8:07 Žil jste v Americe, můžete to posoudit více než já. Jsem nakloněný věřit, že múžete mít pravdu Vy. Připadá mi ale, že čtete bibli pravicovými brýlemi... přesně toto jsem měl na mysli...Mnoho křesťanů ji čte naopak brýlemi levice. Osobně myslím a volím pravicově, ale vím jistě, že bible obsahuje mnoho levicových myšlenek. V silně pravicovém prostředí povede podle mne biblický světonázor spíše doleva než doprava a naopak. Obávám se, že zklamaní voliči Obamy si zvolili dokonalého antiobamu a budou velmi zklamání podruhé. Globalizace je v mnoha oblastech realita, bez ohledu na naše event. přání. A Trump není skutečná změna. Je spíš populista, který nasliboval hory doly. A voliči mají dojem, že když nebude establisment, že reálné problémy zmizí, např. krachující americký průmysl klesající před přílivem levného zboží z Číny. Chudým málo kvalifikovaným voličům by spíše prospělo všeobecné zdravotní pojištění. Trump nakonec vydělá především sám osobně a ostatní miliardáři s ním. A ekonomicky to chudým nepomůže a mají asi taková očekávání, že budou jistě zklamáni. Prezidenti a podobní politici vždy slibují, ale jejich reálné možnosti jsou velmi omezené. Dovedou spíš udělat záchody pro menšiny než zlepšit konkrétní život zklamaného nekvalifikovaného a chudého voliče. Jako evropan mám obavy, že Trumpovo prezidentství skončí válkou. Stydím se za ČR, že přispívá do NATO tak málo. Nedovedu úplně posoudit, nakolik je OSN a NATO pro USA ekonomicky bezprostředně výhodné. Konec těchto nevýhodných smluv, jak je ale nazýváte, mne děsí. A Trumpovo obchodnické myšlení v těchto oblastech je mimořádně hloupé a nebezpečné. Třeba si myslí, že každý svého štěstí strůjcem a klidně ať jsou v Praze Ruské tanky, když na tom Amerika a on sám vydělají... Nebo si to myslíte i Vy? Jsem si ale jistý, že to je dlouhodobě velmi nevýhodné – viz II. svět. válka. Rozhodně na tom i někteří vydělali, Ovšem pro většinu to byla hrůza. Náklady vždycky nesou víc ti chudší. 1. června 2017 17:57 Zdá se, že Trump v té Saudské Arábii odsoudil státy, které podporují terorizmus (tj. Irán, soupeře Saudské Arábie) a s hlavním sponzorem radikálního islámizmu Saudskou Arábií podepsal gigantický obchod na dodávku zbraní... Jako ten zákaz vstupu islamistů do USA hned po volbách. Silné gesto, ale zaměřené nelogicky jen proti bezvýznamným státům a obchodní partneři p. Trumpa byli z něj vyňati..,. Má toto obdiv autora článku? 1. června 2017 18:04 Písmo není samozřejmě ani levicové, ani pravicové a každý z nás máme ty svoje "brýle" (předpokládám, že tu mluvíme o sociálních postojích věřícího), které jsou často zabarveny tím, v čem jsme vyrůstali. Někdy se to však v průběhu života mění, Reagan byl taky kdysi demokrat a stal se republikánem, apod. Já jsem se měl možná v prvním příspěvku přihlásit i k těm "disclaimers" Dana Drápala, protože nechci hájit presidenta Trumpa v tom, v čem se hájit nedá. Trump však není jen reakcí na Obamu. Je reakcí na zkorumpovanost americké politiky, která trvá už dost dlouho. Končně lidé pochopili, že se s tím dá a má něco dělat. Trump pochopil svůj čas a svoji příležitost. Usilovat o presidentství nepotřeboval, měl docela pohodlný život. Dá se říct, že výzvy, s nimiž se potýká, značně podcenil. Dal se však do toho a protože není politik, jde na to jako podnikatel a zjišťuje, že to není tak jednoduché. Je fakt, že USA nejméně od války přispívaly po celém světě na všechno možné, aniž by za to měly dostatečné uznání a reciproční výhody. To chce Trump zásadně změnit. Nechce USA izolovat, nechce smlouvy jen tak rušit, ale trvá na tom – jako každý podnikatel – aby ze společných dohod měli všichni to svoje. Nemá strach pojmenovat věci tak, jak jsou. Nedostatek jeho slovníku to dělá horší, než to je ve skutečnosti. Jako podnikatel začíná vždycky silnou nadsázkou, aby dosáhl nakonec kompromisu, o který stál od začátku. Politikové takové jednání nechápou, nejsou na ně zvyklí a neví co s tím. Trump prosazuje silnou Ameriku, resp. se snaží o to, aby vliv, který USA automaticky získaly po skončení studené války, získala Amerika zpátky. Presidenti před ním – především Obama v posledních 8 letech – tento vliv neodpustitelně "prošustrovali". Obamou mnozí politici pohrdali a jeho politika zavedla USA do situace, kdy už USA nikdo nerespektoval. To je velmi nebezpečné pro celý svět a kdyby Obama (nebo Clintonová) pokračoval v presidentství, válka by zřejmě skutečně byla na spadnutí. Trumpovi určitě není jedno (a samozřejmě ani mně), kde jezdí kdejaké tanky – toto čtu trochu jako "ránu pod pás" – ale určitě by rád dal do pořádku co nejrychleji Ameriku, aby se mohl věnovat víc jiným zemím. Ovšem tím, že se mu hážou klacky pod nohy ze všech stran, se všechno zpomaluje, demokrati to mají za strategii, aby ho unavili, zničili a způsobili jeho neúspěch. Uvidíme, jestli se jim to podaří. Trump je možná krátkodobý fenomén, ale byl pro tuto dobu zapotřebí. Myslím, že mnozí mladší politikové se od něj učí – viz např. vystoupení nového mladého francouzského presidenta Macrona s Putinem. Díky Pánu, že i v dnešní nejisté a chaotické době můžeme prožívat Jeho pokoj a plně Mu důvěřovat, že se nic nevymyká Jeho režii. 2. června 2017 13:02 Reakcí na zkorumpovanost byl již Obama, ne? Yes, we can!!! Můžeme to dělat jiínak! Ovšem v realitě mu to jinak nešlo. V realitě to jinak nepůjde ani Trumpovi. A on a jeho stoupenci budou pravděpodobně stejně zkorumpovaní (mimochodem myslím, možní naivně, že v USA je korupce méně než v ČR). Když politik mluví hlavně o korupci ostatních, měli bychom být po zkušenostech z minula zvláště ve střehu (viz soc.dem, , Bárta aj.). Američtí voliči a Vy osobně jste se zjevně nepoučili. tak budete muset to poučení získat teď. Omlouvám se za ránu pod pás. Ovšem Vaše vyjádření o konci ekonomicky nevýhodných projektů (NATO a OSN) mne vedlo k tomu, myslet si, že byste NATO na místě Trumpa opustil a tím zásadně oslabil Evropu v době vzrůstajících dobyvačných ambic Ruska (pobaltí aj.). Problém podnikatelů v politice je v tom, že myslí příliš ekonomicky. Třeba Babiš – co není ekonomicky výhodné, to nechce. Třeba Euro nebo členství v EU jen dokud nás dotují. Ve společnosti (třeba v rodině, národě) ovšem takto nemůžeme jednat. Rozhodujeme se pro to společenství i když je to pro nás poněkud ekonomicky nevýhodné. Prostě některá ekonomická rozhodnutí děláme s ohledem na to společenství, ne s ohledem na zisk. A to podnikatel neudělá, je zvyklý myslet primárně na ten zisk (viz Babišovi korunové dluhopisy). Podnikatel je pragmatik a nestará se o ostatní. Ti jsou konkurence nebo zákazníci nebo ho nezajímají. Mně se nezdá, že Trump chce hlavně dát do pořádku Ameriku, aby se mohl věnovat jiným zemím. Samozřejmě jeho pohled je legitimní, ale dost omezený. Myslím, že chce ekonomicky pozvednout USA a pak už nic. Takže opustil dohodu o klimatu, začne těžit ropu na Aljašce, zruší ochranářské programy. Bude podporovat průmysl. Bude masívně vyvážet zbraně každému, kdo zaplatí. A bude bojovat více za americké firmy. Doufá tím ve vyšší zaměstnanost a a průmysl vydělá. On osobně také. Je to ale plán ne pro 21. století, ale pro 19. Budoucnost asi nebude v ropě. Nikomu nedá nic zadarmo. Americkou armádu postupně stáhne z různých míst. Bude chránit jen toho, kdo to zaplatí. Obávám se, že přispěje k většímu rozkolísání klimatu, zničí některé zbývající přírodní krásy, povzbudí Rusko k dobyvačným válkám, čínu též. Válek bude jistě více – to souvisí s tím exportem zbraní. Budu moc rád, pokud za 5 let budu noci říci, strašně jsem se mýlil. A myslím, že Hillary by zase měla jiné nedostatky. 3. června 2017 13:34 Na Trumpovi je pěkné, že dokáže jít proti proudu, podobně u nás Zeman. 4. června 2017 8:03 Máme prostě odlišný pohled na to, co se děje ve světě, včetně USA. Odpovím jen heslovitě pak se budu muset omluvit z další diskuse. 1. Zisk není nic špinavého. Nic není zadarmo. Písmo je v tom jasné. 2. Podnikatelé ví, že všechno je o hospodaření s prostředky. Mít bohaté podnikatele v řízení státu je lepší model než méně majetné, kteří na vládnutí chtějí zbohatnout (vede ke korupčnímu prostředí). 3. Levicoví politici chtějí vyvolat zdání, že se jim jedná o sociální spravedlnost, ale už se nestarají, kde na to vzít. Tvrdě zdaní národ, hlava nehlava. Výsledky jsou vždycky katastrofální. Sociální cítění bez finančního zabezpečení je předem odsouzeno k zániku. Písmo hovoří o spočítání nákladů. 4. Amerika je v dějinách nejštědřejší zemí na světě díky individuálnímu i národnímu povědomí odpovědnosti vůči Bohu, individuální a svobodné iniciativě a tvrdé práci. Tam to chce vrátit Trump. Dělat předpovědi jak to dopadne po 150 dnech vládnutí je myslím nezodpovědné. Kdyby mu tolik lidí neházelo klacky pod nohy, dal by se čekat poměrně rychlý úspěch. S přáním Božího požehnání. 5. června 2017 7:26 Myslím, že v realitě se zas tolik nelišíme...spíš mám dojem, že nekriticky doufáte v politika a to bývá zdrojem zklamání. Heslovitě odpovím a také končím. 1.Zisk není špinavý, ale nemělo by to být to hlavní při řízení státu, zisk patří k podnikání. 2. Historie ukazuje jednoznačně, že bohatí jsou při vládnutí stejně korupční jako chudí. Je naivní si myslet, že už krást nebudou, protože mají dost. Samozřejmě, je to individuální – jsou i poctiví a nekorupční chudí i bohatí. 3. Pravicoví politici zase nevidí chudé, myslí si, že si za to mohou sami a podporují jen bohaté- podobné vyostřené klišé – v realitě jde o určitou rovnováhu... 4. Uvidíme... snaha o předpovědi vychází z programu a počátečního chování...když nezodpovědné, nedělejte tedy předpovědi ani Vy...


10 fenoménů, které mohou v pojišťovnictví způsobit zemětřesení: UI - oPojištění.cz Co skutečně přinese budoucnost do oboru pojišťovnictví? Jak je třeba podniky strategicky přenastavit, na co je zaměřit? Kdy a kde hrozí v nejhorším případě pád? Nad těmito otázkami se zamysleli redaktoři německého odborného portálu Versicherungswirtschaft a podrobili zkoumání deset nejnapínavějších vývojových fenoménů v branži. Dnes půjde o aplikaci umělé inteligence v odvětví. Anglická zkratka AI, česky UI. To je umělá inteligence. Zjednodušeně řečeno označuje tak člověk počítač, jenž je schopen za předpokladu menší či větší asistence řešit více či méně samostatně problémy a přijímat rozhodnutí. Umělá inteligence je tak víc než jen čistá výpočetní operace a předpokládá se, že se bude umět učit různé algoritmy na základě zkušeností, jimiž projde (strojové učení). Například společnost Talanx uzavřela strategické partnerství s poskytovatelem UI na míru Work Fusion, aby nasadila software v první řadě pro automatickou kontrolu a zpracování došlé dokumentace ke škodám. Pro šéfa digitálního vývoje německé pojišťovny Ergo Marka Kleina patří umělá inteligence k nejdůležitějším technologiím budoucnosti. Nicméně většina nápadů na využití je zatím ve stádiu testování a experimentů. Zatím nejsou k dispozici ani úspěšné příklady z praxe, ani konkrétní realizační strategie nasazení UI v pojišťovnách. Prozatím se manažerům s rozhodovací pravomocí nepodařilo identifikovat aktuální scénáře praktické aplikace UI, jež by mohli označit jako ekonomicky smysluplné. Bez ohledu na to je jisté, že pojišťovací branže se svým servisem založeným na datech a informacích představuje ideální základnu pro nasazení UI. Rozpoznání vzorců, závislostí a zákonitostí plus následné na nich založené kalkulace pravděpodobnosti jsou v oblasti zacházení s riziky v DNA každé pojišťovny. Přesto Christian Mummenthaler, člen představenstva Swiss Re nadšenou debatu o umělé inteligenci poněkud mírní. Podle něj je toto téma jen příliš trendy a sexy. „IT bude samozřejmě hybatelem, nicméně už dnes je celá řada algoritmů, které se házejí do jednoho pytle s umělou inteligencí.“ To nelze popřít. Stále jsme ještě daleko od toho, abychom byli schopni vytvořit prostředí, které bude tak komplexně a univerzálně „agilní“ jako člověk sám. Mnohem více odpovídá realitě, že člověk vytrénuje systémy na zcela určité konkrétní úlohy. Dá se tedy říci, že do budoucna se prosadí jen taková řešení, která budou zralá pro pojišťovací trh a budou přinášet přidanou hodnotu pro uživatele. Zdá se navíc, že to není hudba příliš vzdálené budoucnosti...


Byl o tom jak japončíci oblečení do obleků trpělivě ve vlaku metra snášejí jak jeden z nich osahává rukou japonku a ta ani nemukne.


Další z experimentátorů potřebuje PU pěnu použít tak, aby ji mohl "odlévat" do formy. Pro tento případ by se mohl hodit Pattex Flexi/B1 - pěna, která podle požadavku tazatele zůstává po vytvrzení pružná.


text: Bosna a Hercegovina patří k zemím, kde se vystřídali mnozí vládci a proběhlo mnoho významných celoevropských i balkánských událostí. Zpočátku součást provincie Římské říše, později nezávislý středověký stát na rozhraní západního a východního křesťanství, poznala po dobytí expandujícím Tureckem islám a do té doby nepříliš známou kulturu i zvyky. Bosna a Hercegovina byla svědkem soupeření Osmanské říše s Rakousko-Uherskem, které ji ovládlo ke konci 19. století, stejně jako vzniku projektu jihoslovanského státu, Jugoslávie ve století dvacátém, vzestupu i pádu komunismu, ale i válek a etnického násilí. Starověk a středověk V dobách na počátku letopočtu zde žili tzv. Ilyrové, původní obyvatelé Balkánu, kteří byli sami potomci ještě starších Árijů, kteří do Evropy přišli. Ti sami se dělili na několik kmenů (Dalmáti, Desitijati, Liburnové, Ardani, Antiani, Labodi a Daorsové). To byli předchůdci současných obyvatel, později, po stěhování národů, se přemístili dále na jih do dnešní Albánie. Řekové Ilyry popisovali jako barbarskou kulturu nehelénského typu, což svědčí o značném rozdílu mezi oběma civilizacemi. Roku 229 př. n. l. začaly v kraji první střety mezi Ilyry a Římskou říší; trvaly mnoho let a skončily římským vítězstvím roku 9. Impérium pak začalo oblast kolonizovat; Bosna a Hercegovina se stala součástí provincie Illyria. Byly otevírány doly a ilyrské obyvatelstvo se začalo romanizovat. V úrodném údolí řeky Neretvy na jihu Bosny a Hercegoviny vznikají četné kolonie. Římská kultura proniká do všech oblastí dnešní Bosny a Hercegoviny. Po pádu Říma získává moc nad celou oblastí Byzantská říše. V 6. století se objevuje první zmínka o Slovanech na území bývalé provincie Ilyria. Ti začali postupně vytlačovat původní obyvatelstvo a zabírat byzantské území; Cařihrad proti jejich postupu však nezasáhl, neboť Slované byli mnohem početnější. Po vytvoření Chorvatského království, jak jeho moc postupně rostla, ovládlo i části dnešní Bosny; východu současné země zase vládli Srbové. V roce 1353 vzniklo první nezávislé bosenské království. Jeho prvním vladařem byl Tvrtko I. Kotromanić, korunovaný v roce 1377 v Mile poblíž Visoka ve věku 15 let. V této době dosahuje Bosna největšího rozmachu; na severu ji ohraničuje řeka Sáva, na jihu pak ostrovy Hvar a Korčula. V tehdejším náboženském životě země sice dominovalo křesťanství, své věřící ale začala získávat i sekta známá jako bogomilství. To bylo vnímáno pro západní a východní křesťanství jako velké nebezpečí a bylo proti němu razantně vystupováno jak v pravoslavných, tak katolických státech, až se ho nakonec podařilo vykořenit. V Bosně ale působí bogomilové až do zániku státu v polovině 15. století, když zemi dobyli Osmané postupující od Bosporu severozápadním směrem do nitra Evropy. Osmanská nadvláda a islamizace (1463–1878) Ke konci 15. století království vojensky dobyla Osmanská říše. Ta vytvořila Bosenský sandžak, který připojila k rumelijskému vilájetu se sídlem ve Skopji. Zpočátku však Osmané nezískali kontrolu nad celým územím dnešního státu, některá města a oblasti (například Hercegovina) vzdorovaly až do dvacátých let 16. století; Bihać byl dobyt až roku 1592. Nakonec si sultánova vojska podrobila všechna města. Z Bosny podnikají Osmané později výpady do Uher, v oblastech své východní državy hledají lidské zdroje pro své armády. To způsobuje také značné změny obyvatelstva; do oblasti dnešního severozápadu Bosny přicházejí muslimští uprchlíci z budínského pašaliku a dalších oblastí, které v Uhrách spravovali Turci. V 16. století začínají v souvislosti s postupujícími armádami Rakouska na jih v severní části dnešní země vznikat vojenské pevnosti (tzv. kapetanie), ze kterých se později stávají města (například Bihać, či Gradiška). S Uherskem pak dochází k četným soubojům i na hranici, ta se tak často mění a některá bosenská města obsadí uherské síly. Přestože rakouská armáda podniká četné útoky, již muslimské obyvatelstvo se úspěšně brání. Nejúspěšnějším výpadem pro Rakousko byla výprava pod vedením Evžena Savojského, která na konci 18. století vyplenila Sarajevo. Roku 1580 dochází k administrativní změně; původní Sandžak je rozdělen a bosenská část se stává novým vilájetem. Kromě dnešního státu k ní ale patří ještě některé části, které v současné době patří Chorvatsku, Srbsku, či Černé Hoře. Za hlavní město byla vybrána Banja Luka, roku 1639 byla pak metropole přemístěna do Sarajeva, v roce 1697 do Travniku a v roce 1850 pak opět do Sarajeva. Zatímco ostatní státy, které si Osmané podrobili byly rozdělené do několika vilájetů, teritoriální integrita Bosny a Hercegoviny zůstala zachována. Osmanská správa zahájila pozvolnou islamizaci křesťanské země. Víra proroka Mohameda v zemi zakořenila na mnoho let dopředu. Přestože nedocházelo k násilí, založeném na náboženských rozdílech, muslimové byli podle osmanské praxe preferováni. Pouze oni mohli například žít ve městech, dnešní předci Srbů a Chorvatů byli nuceni zůstávat na venkově. Jen muslimové mohli sloužit v armádě, státní správě, či vlastnit rozsáhlý majetek, křesťané naopak museli platit zvláštní daně. Osmanská říše však kromě islámu, který zde byl až do obsazení prvkem cizím, přinesla také jistou stabilitu, protože ideologický základ zdejší správy stál - na rozdíl od Rakouska - na (byť omezené) náboženské toleranci. Výstavba nových kostelů sice možná nebyla, nicméně například františkáni a další zástupci křesťanských církví, působili v Bosně nadále. Po vyhnání ze Španělska navíc oblast obohatili ještě židé, kteří hledali nové útočiště v celé oblasti Balkánu a kromě Bosny se usazovali například i také v Bulharsku. Sefardští židé se usídlili hlavně v Sarajevu, kde vytvořili početnou a prosperující komunitu. V této době byla založeno také mnohá města, jako například Tuzla, Mostar, ale i dnešní hlavní město Sarajevo (jeho název se postupně vyvinul z tureckého výrazu Bosna Serai – bosenský palác). I v oblasti kulturní začala hrát Osmanská říše velký vliv; vznikaly náboženské školy (medresy) a vakufská nadace v Sarajevu se zasloužila o rozvoj budoucí metropole, tehdejší kultury i vzdělanosti. Bosenština, místní slovanský jazyk, se tehdy zapisoval jak latinkou a cyrilicí, tak i speciálním arabským písmem upraveným pro slovanské hlásky (tzv. arabica). I přesto existovaly momenty, kdy muslimské obyvatelstvo vyjádřilo nespokojenost s vládou v Istanbulu, hlavně pak s jejími reformami. Do čela vzbouřenců v první polovině 19. století, kteří nesouhlasili s novými pořádky, se postavil Husejn Gradaščević, tehdejší kapetan (tj. správce pohraničního opevnění) z Gradačacu a napadl sultánova vojska. Zlikvidování jemu věrných jednotek si vyžádalo dlouhotrvající vojenské akce. Ke konci osmanské vlády dochází k prudkým změnám obyvatelstva. Muslimů mírně ubývá a s nadcházející průmyslovou revolucí přichází do měst stále více křesťanů. Slábnoucí moc Istanbulu a tlak západních mocností navíc nutí Turky postupně nemuslimské obyvatelstvo zrovnoprávňovat se stoupenci Mohamedovy víry. Začínají se budovat první průmyslové provozy a s podporou Rakousko-Uherska se staví i první železnice do Banja Luky (plánovaná až do Sarajeva přes Jajce, avšak nikdy nedokončena). Zatímco katolické obyvatelstvo v této době doufá o připojení k Rakousku, u Srbů získává velký ohlas povstání v sousedním Srbsku, které i na území Bosny zasáhlo, nicméně nově vznikající srbský stát se nachází východně od Driny. Muslimové se obávají možnosti, že by se dostali do područí křesťanských států, a jako jedni z mála stále naléhají na integritu obyvatelstva Osmanské říše, která je však nacionalistickými proudy v Srbsku, Chorvatsku, ale i dalších zemích na Balkáně, (například v Bulharsku), narušována. Kdysi dobře fungující právní řád a správa přelomu středověku a novověku přestává účinně fungovat a celá oblast se propadá do krize. V 70. letech se Bosna propadá do chaosu a propukají povstání. Situaci řeší až rozhodnutí okupovat celou zemi rakousko-uherským vojskem, které padlo na Berlínském kongresu v roce 1878 a bylo vnímáno jako dočasné. Vrchním velitelem armády při obsazování Hercegoviny byl Stephan von Jovanovič, který v Hercegovině zůstal jako vojenský velitel země. Rakousko-uherský protektorát (1878–1918) Koncem 19. století, v roce 1878, připadla země Rakousko-Uhersku a stala se na základě smluv z berlínského kongresu jeho protektorátem; Vídeň se zavázala obnovit v zemi mír a pořádek. Mandát Rakousko-Uherska byl však pouze dočasný a formálně zůstala suverenita nad zemí tureckému sultánovi. Nová rakouská správa se však obávala rizika národnostních nepokojů, stejně jako vnitřních neshod ohledně správy nově získaného území. To si nárokovalo jak Rakousko, tak i Uhersko. Fakticky moc nad celou oblastí tak získal rakousko-uherský ministr financí, místní politická reprezentace se zatím nevytvářela. Administrativně byl přejat systém osmanský, původní názvy jednotek byly pouze přejmenovány do němčiny. Původní vlastnické vztahy (hlavně v záležitosti půdy a nemovitostí) mezi muslimy i křesťanskými obyvateli zůstaly zachovány. Rakouští správci začali následně s masivními investicemi - rozvojem průmyslu, školství a dalších moderních vymožeností západního světa v této zaostalé zemi. Tento proces ale probíhal velmi pozvolna; Bosna byla stále zemědělskou a zaostalou zemí, mnoho místních odcházelo na studia za hranice země, většinou tedy do významných center Rakousko-Uherska, kterými byla Vídeň, Budapešť, Praha, nebo Záhřeb. Protektorát byl po delších diskuzích na rakouské politické scéně anektován v říjnu 1908. To vedlo ke krizi, neboť mnoho bosenských Srbů se nyní stalo součástí již regulérní části území Rakousko-Uherska. Rovněž byli nespokojeni i muslimové, kteří stále doufali v návrat osmanské správy. Srbsko, které mělo na území Bosny veliký zájem, již od dob krize, proti anexi protestovalo, přidalo se později i Rusko a Osmanská říše. Situace se zkomplikovala a vyostřila téměř až k novému válečnému konfliktu. Bělehrad mobilizoval a oba mocenské bloky, jejichž síla se naplno ukázala až o několik let později v první světové válce, se tak utužily. S anexí nakonec muselo Srbsko souhlasit, a to poté, co Ruské impérium zjistilo, že podporu pro případný konflikt by ze strany západoevropských mocností nezískalo. Teprve až s výměnou ministrů, kteří byli za Bosnu a Hercegovinu v Rakouské monarchii zodpovědní, došlo ke změně. V roce 1910 vznikla bosenská ústava i parlament. Ten měl sice velmi omezené pravomoci a podléhal moci z Vídně a Budapešti, přesto v předvolební kampani se střetly nově vznikající strany jak chorvatské, tak i muslimské, či srbské. Mezi všemi začal těžký ideologický boj, který zasáhl samotnou podstatu Bosny a pokoušel se pro ten či onen národ získat dominantní postavení. V takové situaci se dobře dařilo šířit i protihabsburskou propagandu ze Srbska, kterou však místní úřady potíraly. V první polovině druhé dekády 20. století situace rychle eskalovala; mezi mládeží začalo přibývat radikálních sil. Ty považovaly místní politickou reprezentaci za značně neefektivní a chtěli své myšlenky prosadit silou. Mezi takové organizace se řadila například Mladá Bosna. Vznik parlamentu a politické soutěže vedl ale na druhou stranu k vzniku politických osobností, pro které bylo bosenské prostředí domácí a které mohly chod v zemi ovlivnit. Jejich aktivity pokračovaly i v dobách Jugoslávie. Mezi takové politiky patřil například Mehmed Spaho, či Petar Kočić. V roce 1914 byl v hlavním městě Sarajevu zastřelen následník rakousko-uherského trůnu, František Ferdinand d'Este. Situace zostřila už tak problematické vztahy mezi Srbskem a Rakousko-Uherskem. Vídeň se snažila celou záležitost nejdřív vyšetřit, nakonec ale převážilo vojenské řešení. Proto bylo do Bělehradu zasláno ultimátum srbské vládě. Ta sice na část požadavků přistoupila, Rakousko se však s touto skutečností nesmířilo a vypovědělo Srbsku válku. Lokální konflikt v problematické oblasti přerostl v celoevropský střet, první světovou válku. V této době muselo odejít mnoho obyvatel Bosny a Hercegoviny do války, do řad rakousko-uherské armády. Království Jugoslávie (1918–1941) Po čtyři roky trvající válce se zemi vládnoucí Rakousko-Uhersko rozpadlo a Bosna se spolu s Chorvatskem, Srbskem a Slovinskem stala součástí nově vytvořeného Státu SHS, později Království SHS a ještě později Království Jugoslávie. Nový stát nevznikal v zrovna jednoduchých podmínkách, Bosna a Hercegovina patřila mezi jeho nejméně rozvinuté oblasti, v politice dominoval srbský či chorvatský nacionalismus a – podobně jako tomu bylo například v Československu – velké množství politických stran. Během přelomu let 1918 a 1919 došlo v zemi k nepokojům, kdy se Srbové rozhodli pro odplatu vůči Bosňákům, kteří vlastnili rozsáhlé pozemky a moc. K velkému zklamání muslimů tyto násilnosti našly mezi vládnoucími kruhy v Bělehradě pozitivní odezvu. Na druhou stranu však pretenze Srbska na celou Bosnu a Hercegovinu byly dlouhodobé a vytvoření společného jugoslávského státu bylo de facto vyřešením tohoto problému. V letech 1921 a 1931 se konalo sčítání lidu, tehdy však ještě Bosňáci nebyli považováni za samostatný národ (poprvé až ve sčítání lidu z roku 1971) a mnoho z nich tak národnost (byla možná pouze slovinská, chorvatská a srbská) neuvedlo. Zatímco na začátku 20. let žilo v zemi 1,8 milionu lidí, o deset let později to bylo již 2,3 milionu. Roku 1929 Bosna spolu s ostatními historickými zeměmi Jugoslávie byla dočasně zrušena; její území se rozdělilo mezi několik bánovin, které nerespektovaly národnostní hranice; jednalo se Vrbaskou bánovinu (západ země), Drinskou bánovinu (východ země) a Přímořskou bánovinu (jih země). Přímořská bánovina se stala v předvečer druhé světové války součástí bánoviny chorvatské, která do jisté míry kopírovala etnické hranice území, kde žije chorvatský národ. Cílem této reformy bylo rozdělit jednotlivá území tak, aby byla potlačeno jednotlivé národní uvědomění jednotlivých zemí a upevněna jednota všech obyvatel země. K tomu však nakonec nedošlo, bánoviny vydržely pouhých deset let. Druhá světová válka (1941–1945) Za 2. světové války, kdy se Jugoslávie na několik let vinou zahraničně-politických okolností rozpadla, vládlo Bosně a Hercegovině ustašovské Chorvatsko. To jej začlenilo k svému území, rozdělilo formálně na 22 žup pojmenovaných podle středověkých území v bosenském státu. Zdejší Židé a Srbové se stali ale podle fašistických rasových pravidel nežádoucí skupinou obyvatelstva a byli proto posíláni do koncentračních táborů. Synagogy byly vážně poničeny, nebo úplně zbořeny. Proti režimu se zvedl organizovaný odpor, a to ze dvou stran. Jednak byli činní tzv. Jugoslávští partyzáni (od roku 1941) v čele s Josipem Titem, jednak Četnici, věrní srbské vlasti a králi . Partyzáni úspěšně oslovili bosenské Srby, kteří byli vystavováni útokům Ustašovců. Srbové, kteří byli loajální Dragoljubu Mihailovićovi oplaceli stejnou kartou a podnikali výpravy proti Chorvatům a hlavně Bosňákům, o kterých mluvili zásadně jako o "Turcích". Díky vizi multinárodní Jugoslávie, která by byla pro všechny národy, začali získávat větší podporu ale právě komunisté. A to nejen podporu morální, ale i ze zahraničí. Hornatý terén Bosny a Hercegoviny jim navíc pomáhal dobře organizovat záškodnické akce a čelit fašistům, či na jejich pozice útočit. Obyvatelstvo Bosny a Hercegoviny si procházelo těžkou zkouškou. Chorvaté byli samozřejmě součástí nyní "svého" státu, Boseňáci však byli vrhnuti mezi obě linie. Na jedné straně si je četnými ústupky a pokusy o vyjádření respektu snažil Pavelićův režim získat na svoji stranu - a u části obyvatelstva se mu to i podařilo - muslimové byli oficiální propagandou považováni za nejčistší složku chorvatského národa, za jeho květ, na straně druhé se ovšem mohli sami s fašistickým státem ztotožnit pouze stěží. Chorvatští fašisté se navíc ochraně Muslimů před srbskými útoky příliš nevěnovali. Jednotlivými stranami byli považováni za součást buď Srbů, nebo Chorvatů, avšak Bosňáci nebyli spokojeni s žádným zařazením ani politickým programem obou národů. V pozdějších fázích boje, když se komunistům podařilo obsadit Tuzlu, převážně muslimské město, získali velké sympatie právě z řad Bosňáků a ti tak doplňovaly partyzánské bojové oddíly. Titovi partyzáni nakonec v roce 1943 v Bosně zvítězili (dílem díky úspěšnému odvrácení všech nepřátelských ofenzív a útoků, dílem díky kapitulaci Itálie a dílem také díky zahraniční pomoci ze stran spojenců) a ve městě Jajce uspořádali v listopadu sněm známý pod názvem AVNOJ kde se rozhodlo o obnovení Jugoslávie a o jejím budoucím uspořádání. Ta skutečně obnovena byla - jako socialistická federativní republika pod nadvládou partyzánského vůdce Josipa Tita. Ačkoliv z prvních návrhů tomu tak jasně být nemuselo, Bosna a Hercegovina se nakonec stala jednou z šesti republik federace (), později ; vytyčena v historických hranicích (stejných, v jakých existuje dnes) a obklopena dalšími republikami svazku, tedy Chorvatskem, Srbskem a Černou Horou. Hlavním důvodem pro vznik této jednotce, příčící se sovětské logice budování autonomních celků (které se tehdy komunisté drželi) bylo vytvořit jakousi tampón-republiku, která by předcházela eventuální sporům mezi Chorvatskem a Srbskem. Krátce po válce (1948) měla země celkem 2,5 milionu obyvatel; dominovali Srbové (44 %), následovali Bosňáci (30 %) a Chorvati (24 %). Již o dvacet let později žilo v Bosně 3,7 milionu obyvatel. Později nárůst už tolik markantní nebyl. Socialistická Bosna a Hercegovina (1945–1989) Poválečná obnova Jugoslávie se soustředila také na Bosnu a Hercegovinu. Byla vybudována celá řada především dopravních staveb (železničních tratí; např. Brčko - Banovići, či Doboj - Banja Luka), které se staly "stavbami socialismu" a na které byla nasazena tehdejší mládež. Kromě jugoslávských občanů však pomáhali také i lidé ze zahraničí. Hlavním cílem bylo především zajistit spojení s uhelnými revíry, kam jakákoliv kvalitní doprava (jak již bylo v Bosně a Hercegovině typické) zcela chyběla. Socialistické zřízení nebylo však oblíbené všemi obyvateli republiky. V roce 1950 došlo nedaleko Cazinu ke vzpouře. Sedláci, ale i partyzáni se bouřili proti kolektivizační politice. I když bylo již združštevňování venkova v té době v zemi na ústupu, vypukla několik let nahromaděná nenávist ke komunistické vládě. Vzpoura byla nakonec zastavena nasazením bezpečnostních složek státu, především milice. Proti ideovým nepřátelům však postupoval režim ještě tvrději. Bývalí politici fašistického Chorvatska, stejně jako antikomunisté a islamisté byli souzeni a nezřídkakdy i popravováni. Bosenští muslimové jako národnost však v stále svobodnější atmosféře, hlavně 60. let a uvolňování centralismu z Bělehradu, začali poustupně zvyšovat svoji úroveň národnostního i náboženského uvědomění. K tomu přispěla jednak změna vnitřní politiky po Brionském plénu, jednak aktivní role Jugoslávie v Hnutí nezúčastněných zemí, kde byla celá řada vlivných muslimských států, které situaci v Jugoslávii sledovaly. Bosna a Hercegovina byla zemí s neuvěřitelně zaostalým hospodářstvím a nízkou životní úrovní. V roce 1947 pracovaly 3/4 práceschopného obyvatelstva republiky v zemědělství, a pouhých 14 % v průmyslu. Elektřina byla dostupná jen pro cca 20 % obyvatelstva. Moderní silnice chyběly zcela, železniční síť byla naprosto nevyhovující, existující tratě byly převážně úzkorozchodné. Nicméně, díky investicím z fondu pro nerozvinuté republiky, kam přicházel kapitál hlavně z bohatších zemí, jako byly Srbsko a Slovinsko, byl budován průmysl a infrastruktura. V energetice se uplatnily díky geografickým podmínkám vodní elektrárny, v průmyslu pak rozsáhlé závody jak prvovýroby, tak i druhovýroby (např. ocelárna v Jajce, závody ve Veliké Kladuši). Během první i druhé jugoslávské pětiletky připadlo na Bosnu nemálo projektů, neboť vzhledem ke komplikované zahraničněpolitické situaci státu bylo potřebné zohlednit také i bezpečnostní hledisko (Bosna a Hercegovina je jako poměrně hornatá země velmi dobře ubranitelná a těžko se dobývá). V roce 1963 dostala Bosna a Hercegovina novou ústavu, která odkazovala na jugoslávský model socialismu. Obdobně tomu bylo i o jedenáct let později. Podle poslední komunistické ústavy z roku 1974 byla BiH deklarována jako "socialistický demokratický stát lidí a socialistické samosprávné demokratické spolčenství pracujících lidí a občanů, národů Bosny a Hercegoviny - Muslimů, Srbů a Chorvatů a příslušníků dalších národů a národností, které v ní žijí. Bosňáci (tehdy z politických důvodů nazývaní Muslimové) byli poprvé přiznáni jako samostatná národnost v roce 1971 během celojugoslávského sčítání lidu a proto s nimi mohla počítat i nová ústava. Také podle tohoto sčítání byli hned nejpočetnějším národem, obývajícím tuto republiku (v roce 1971 39,57 % obyvatel). Tento rychlý nárůst ve statistikách (v celojugoslávském srovnání se jednalo o třetí nejpočetnější národ) vedl k obavám ostatních národů, že muslimské obyvatelstvo, které žije v jiném kulturním prostředí, podobně jako např. albánské v Kosovu, početně překoná ostatní národy, které tak budou upozaděny a jejich hlas nebude slyšet. Tento názor se začal rozšiřovat především mezi srbským obyvatelstvem. Příslušníci ostatních národů, především Srbové naopak chudší Bosnu ve velkém opouštěli. Podobně jako v Chorvatsku i v Bosně a Hercegovině byla ožehavá jazyková otázka, která se mohla stát argumentem nacionalistů. Jugoslávští komunisté, kteří se pokoušeli držet Titovy politiky Bratrství a jednoty, se pokoušeli hledat celou řadu dost kostrbatých kompromisů, na základě kterých chtěli udržet jednotné povědomí jak o bratrských a přátelských jugoslávských národech, tak i o jednotném srbochorvatském jazyce. Ve školách se proto nevyoučoval "srbochorvatský jazyk", ale "standardní podoba jazyka" (standardni jezički izraz). Po vypuknutí různých jugoslávských konfliktů byly kodifikovány jazyky tři (bosenština, chorvatština a srbština) a dnešní Bosna je tak fakticky trojjazyčná, přestože všechny tyto jazyky jsou si vzájemně srozumitelné. Nejvyšší průmyslový rozvoj a životní úroveň připadly na hlavní město Sarajevo (kde se roku 1984 konaly olympijské hry), následovala Banja Luka a další velká města. Vznikal technicky náročnější průmysl. Budovaly se silnice i železnice; například spoj údolím řeky Bosny do Sarajeva. Nešťastnou událostí bylo zemětřesení v roce 1969, které těžce poškodilo Banja Luku. Obnova města byla zajištěna za finanční pomoci celé Jugoslávie tak, jako tomu bylo například v případě o tři roky dříve zničené makedonské metropole Skopje. Po smrti prezidenta Tita se ještě více zhoršila ekonomická situace země. Byly odtajněny některé doposud neveřejné údaje (např. výše státního dluhu) a do čela země se dostala skupina politiků, která nevyzařovala takové charisma, jako zesnulý jugoslávský vůdce. Komunisté se obávali, že islámská revoluce v Íránu, bude míst svůj ohlas mezi muslimským obyvatelstvem i v Bosně a Hercegovině. Některé muslimské země v té době navíc zvýšily svojí aktivitu v Jugoslávii; Írán otevřel v Sarajevu své kulturní centrum a Libye, která byla blízký spojenec SFRJ v rámci Hnutí nezúčastněných zemí, financovala výstavbu nových mešit na území Bosny a Hercegoviny. Během 80. let došlo k řadě politických procesů, které se staly předehrou pro radikalizaci a vzestup nacionalistických tendencí. Před soudem stanuli například Alija Izetbegović, budoucí prezident Bosny a Hercegoviny a islámský aktivista, a Vojislav Šešelj, budoucí srbský nacionalistický politik. Prorežimní bosenský tisk tohoto využil k očernění nacionalistů a vytvoření hrozivých scénářů o tom, jak by mohla být Bosna přeměněna v islámský stát. Na politickém poli začal být stále nápadnější již dlouhodobý rozštěp dvou názorových skupin; Zatímco Bosňáci a Chorvati prosazovali stále větší decentralizaci Jugoslávie, u Srbů byl populární proud unitaristický, možná až centralistický. Bosna a Hercegovina však stanula po dlouhou dobu stranou zájmů jak chorvatských nacionalistů, tak i politického vedení srbského, reprezentovaného od roku 1987 v podstatě Slobodanem Miloševićem. Frustraci bosenské společnosti zhoršila řada afér a kauz, které vypluly na povrch především v druhé polovině 80. let. Kromě skandálu okolo podniku Agrokomerc, kde se ukázalo, že úspěch podniku z Veliké Kladušy je de facto jeden velký podvod zaplavily stránky bosenského tisku i řady dalších afér (Neum, Kecmanović), do kterých bylo zapleteno místní komunistické politické vedení. V mnoha případech museli někteří z politiků složit své funkce. Společnost byla touto skutečností rozdělena; zatímco někteří se domnívali, že se jedná o politický proces, jiní tvrdili, že ve státě bují byrokracie a že je třeba tvrdě potrestat ty, kteří rozkrádají republikový majetek. Právě tato druhá uvedená nespokojenost živila tzv. Protibyrokratickou revoluci Slobodana Miloševiće; ta však měla úspěch především v Srbsku a Bosny a Hercegoviny se prakticky nedotkla. Předzvěsti bosenské nezávislosti (1989–1992) Nacionalistické tendence, které v každém národě brzy během slábnutí komunistické moci na přelomu 80. a 90 let vrcholily, vynesly v Jugoslávii na výsluní tři politiky – Aliju Izetbegoviće, Slobodana Miloševiće a Franju Tuđmana. V této době se zde začíná ozývat srbská část obyvatelstva, v Bělehradě se diskutuje o změně hranic jednotlivých republik v prosrbské podobě. Jednotlivé republiky SFRJ se začínají připravovat na nezávislost, první ji vyhlašuje Slovinsko a později Chorvatsko. V prvních svobodných volbách v zemi v březnu roku 1991 vyhrála koalice tří stran (SDA, SDS, HDZ BiH) v čele s Izetbegovićem a jeho stranou Spojení demokratické akce, KSJ naprosto propadla. Prezidentem svazové republiky se stal Bosňák Fikret Abdić, který později své místo uvolnil Izetbegovićovi. Předsedou Skupštiny se pak stal Srb (Momčilo Krajšnik), předsedou vlády Chorvat Jure Pelivan. V roce 1991 už probíhají válečné střety v Chorvatsku. Protože Bosna a Hercegovina je stále ještě součástí Jugoslávie, JNA k boji proti chorvatským vojenským sborům používá bosenské základny a z území BiH probíhají mnohé vojenské operace. Mnoho komunikací pro tehdejší RSK vedlo právě přes bosenské území. V tehdejší neklidné atmosféře reagovala i skupština BiH, která vydala akt o suverenitě republiky. Tím je rozhodnuto, že představitelé republiky se již nebudou účastnit jednání na federální celojugoslávské úrovni, dokud nedojde k jednání mezi všemi svazovými republikami. Chorvatští a bosňáčtí představitelé toto přijali s nadšením, Srbové se odmítli tohoto aktu účastnit. Další dohoda rovněž znemožnila případnou mobilizaci vojenských záloh v republice, které potřebovala JNA pro boj s Chorvatskem. Politická jednota srbských, chorvatských a bosenskomuslimských představitelů tímto vzala za své. Od poloviny září 1991 začíná SDS vytvářet tzv. srbské autonomní oblasti, které se spravují de facto samy a nepodléhají republikové vládě. 9. a 10. listopadu 1991 se konalo navíc referendum, které by vytvořilo nezávislou ryze srbskou republiku jako součást BiH a také i SFRJ. Sarajevská vláda tento krok odsoudila a označila za neústavní. Chorvatští představitelé země na něj reagovali vytvořením chorvatského společenství Posaviny v Bosenském Brodu, o čtyři dny později pak vznikla formálně i republika Herceg-Bosna. 9. ledna 1992 přetransformovala SDS srbské autonomní oblasti v Srbskou republiku Bosny a Hercegoviny, ze které se později stala Republika srbská, která se rozkládá v těch oblastech, kde měli Srbové většinu. Tam, kde neměli, avšak i tak získali velkou podporu, vznikají tzv. srbské opštiny. Těsně před tím skupština BiH přijala dohodu o referendu o nezávislosti celé svazové republiky. 27. ledna je vyhlášeno i chorvatské společenství Střední Bosna. Oficiálním důvodem, na kterém stavěli představitelé nových autonomních a samosprávných celků uvnitř svazové republiky, byla ochrana vlastního národa. Vzhledem k tehdy promíchanému obyvatelstvu na území jednotlivých opštin byla myšlenka vytvoření etnicky homogenních celků dost problematická a počítala s odsunem či likvidací obyvatelstva jiné než majoritní části. V tomto období začíná pozvolný rozpad Teritoriální obrany BiH; jednotlivé celky si vytvářejí vlastní paravojenské sbory. JNA pomáhá srbským dobrovolníkům v republice Srbské s budováním vlastních sborů. Tehdy zdánlivě neaktivní Bosňáci, kteří zůstali loajální republice v jejích svazových hranicích, vytvořili tzv. Patriotskou ligu, namířenou proti JNA a Srbům. Politici sice tehdy ještě oficiálně mluvili o jednotě a nedělitelnosti Bosny a Hercegoviny, začali se však připravovat na rozdělení země podle národnostního klíče. A nejednalo se jen bosenské politiky, ale i o zástupce v Bělehradu a Záhřebu. 29. února a 1. března 1992 se konalo referendum o vyhlášení nezávislosti. V něm se Bosňáci a Chorvati vyslovili pro, Srbové jej – stejně jako předchozí dohody směřující k nezávislosti – bojkotovali. Republika vyhlásila nezávislost 3. března; drtivá většina hlasujícících se vyslovila za nezávislý stát. Nová republika byla v následujících dnech mezinárodně uznána jak zeměmi EU tak i Spojenými státy. Válka v Bosně (1992–1995) Nenávist mezi jednotlivými etniky rychle rozdmýchala konflikt, který v dějinách moderní Evropy neměl obdoby a nezávislou Bosnu a Hercegovinu na mnohá léta poznamenal. Proti sobě stály tři strany – Srbové, za které bojovala Vojska Republiky srbské, Chorvati, kteří ustavili Hrvatsko vijeće obrane (Chorvatský obranný koncil), a Bosňáci, kteří byli zastoupeni v oficiální armádě. Poslední dvě vojska bojovala až do roku 1993 pospolu, poté ale nastal náhlý zvrat a každá ze stran bojovala sama za sebe. Válka byla vedena se značnou krutostí proti civilnímu obyvatelstvu, byly páchány často masakry (v Srebrenici, či v Sarajevu). Mezinárodní společenství nebylo schopné konflikt zastavit, OSN však vyslala do země své jednotky. V muslimské čtvrti Sarajeva došlo na začátku března 1992 k ozbrojenému útoku na srbský svatební průvod; následně sympatizanti SDS začali v mnohých městech (Bosanski Šamac, Derventa, Odžak, Sarajevo) stavět barikády a útočit na policejní sbory, situace se začala vyostřovat velmi rychle. Na přelomu března a dubna padli první mrtví v přestřelkách mezi vládním vojskem a srbskými ozbrojenci v Bijeljině, Mostaru, Kupresu, či Derventě. Srbům pomáhají síly JNA, které nyní, po odtržení Slovinska, Chorvatska a BiH od Jugoslávie, sestávají pouze ze srbských vojáků. 3. dubna je mobilizována teritoriální obrana, Srbové již nyní obsazují celá města, z nichž nejvýznamnější je Banja Luka. Během několika následujících dní dochází k velkým protiválečným demonstracím v Sarajevu a Mostaru, ty mají i podporu ze stran místní samosprávy. Srbští ostřelovači zabili několik protestujících, čímž se situace opět vyostřila. Vojenské akce se neustále stupňují; jednotky JNA podnikají 7. dubna nálet na Široki Brijeg (bombardování tříštivými bombami) ve snaze vyřadit z bojů jednotky chorvatů. Prezident Izetbegović následující den vyhlásil v hlavním městě dekretem výjimečný stav. Svoji vlastní paravojenskou organizaci založila i republika Herceg-Bosna, jedná se o HVO (Hrvatsko vijeće obrane). Během několika dní probíhají vojenské operace ve Zvorniku, Derventě, Bosanském Brodu, Livně a Kupresu. Prezident republiky požádal mezinárodní společenství o pomoc a zastavení začínajícího ozbrojeného konfliktu. To sice začalo celou záležitost řešit, avšak bojové operace se stále rozšiřovaly. Ke konci dubna 1992 začaly jednotky JNA ostřelovat i samotnou metropoli Sarajevo, s cílem ji obklíčit a později obsadit. TOBiH hrozí zničením přehrady na řece Drině, pokud JNA neumožní evakuaci civilních obyvatel Višegradu a nezastaví útoky na město. V tyto dny Chorvatsko přijalo celkem 40 000 uprchlíků, kteří v první vlně opustili zemi. Poválečná obnova země V průběhu let, jak válka pokračovala, si zástupci všech tří stran uvědomili, že současná situace stále více škodí jejich vlastním zájmům a že řešení cestou ozbrojeného konfliktu není již dále možné. Proto Franjo Tuđman, Alija Izetbegović a Slobodan Milošević začali vyjednávat o budoucí podobě země a jejím poválečném uspořádání. 21. listopadu 1995 v americkém Daytonu podepsali zástupci všech znesvářených stran mírovou dohodu, čímž byla válka neoficiálně ukončena. 14. prosince 1995 se pak v Paříži koná poslední schůzka, na které jsou slavnostně dořešeny a podepsány mírové podmínky. Územní členění bylo navrženo a schváleno tak, aby oba dva hlavní bloky získaly polovinu země. Republika srbská byla zachována, avšak stala se jednou z tzv. entit – fakticky samostatných útvarů uvnitř státu. Na území, které drželi za války Bosňáci a Chorvati, byla vytvořena Federace Bosny a Hercegoviny. Sporným se stal Distrikt Brčko, který má strategický význam (dělí Republiku srbskou na dvě části) a spravují jej obě entity společně. Území entit přesně kopírují současné národnostní linie uvnitř státu, pouze v oblasti západní Bosny u hranic s Chorvatskem bylo čistě srbské území zahrnuto pod bosňáckochorvatskou federaci. Poválečný plán obnovy, díky kterému získala země přístup k penězům od bohatších zemí, jako jsou například státy EU, ale i Japonsko, pomohl obnovit alespoň základní infrastrukturu a zajistit fungování nezbytných orgánů. I přesto však jedna z nejchudších republik bývalé Jugoslávie zažívala těžké časy, které zhoršila navíc skutečnost, že oba celky federace spolupracovaly jen chladně, díky dlouhou dobu zažité národnostní nesnášenlivosti. Bezpečnostní situace navíc v prvních poválečných letech nebyla uspokojivá, velká část země je dosud zaminovaná a mnoho infrastruktury ještě stále zničeno. Na dodržování průběhu mírové smlouvy začali dohlížet vojáci mezinárodní mise SFOR, kteří jsou původem z mnoha zemí (například Německa, Itálie, ale také i Česka). Na území státu se navíc stále ukrývají hledaní váleční zločinci. Zatímco vznikly oddělené orgány a úřady podle entit, v ekonomické oblasti byla zakotvena jednota země. Měnou se stala po několika neúspěšných pokusech a nedohodách o nové celobosenské platidlo de facto Německá marka, kterou nahradila později marka konvertibilní (už faktická místní měna), s pevným kurzem 1:1 k německé marce. Stát má jednu centrální banku se sídlem v Sarajevu. V roce 1998 byly vybrány nové státní symboly. Po několika neúspěšných kolech nakonec vysoký představitel pro Bosnu a Hercegovinu vybral nejúspěšnější návrh vlajky a znaku, který nereprezentuje jeden konkrétní národ a vychází ze symbolů Evropské unie. Roku 2007 se dostaly pod drobnohled i symboly obou entit, které byly uznány za neústavní, neboť symbolizují pouze jeden národ. Republika srbská se sice proti tomuto postoji ohradila, nakonec ale byla donucena nahradit původní znak emblémem, který již tolik problematický není. V prvních letech 21. století je vidět mírný rozvoj. Vlády obou entit se zaměřují jednak na rozvoj turistiky (obnovují se historické památky a země se reprezentuje v zahraničí), jednak i na budování dopravní infrastruktury. Železnice prošly modernizací, buduje se dálnice v údolí řeky Bosny do Sarajeva. I v oblasti vztahů mezi jednotlivými národy došlo k pozvolným změnám; za klíčové je považováno uznání Chorvatů a Bosňáků jako konstitutivního národa v Republice srbské a Srbů ve Federaci Bosny a Hercegoviny. Roku 2006 pak došlo k sjednocení ozbrojených sil obou entit v jeden všebosenský celek OSBiH. Nyní se v zemi diskutuje o reformě policejních sborů, která by byla uskutečněna podle obdobného postupu. Odkazy Reference Literatura HLADKÝ, Ladislav. Bosenští Muslimové (Bosňáci) - proces vzniku národa. Historický obzor, 1997, 8 (5/6), s. 112-118. Související články Historiografie Externí odkazy


7. 11. 2008 Quantum of Solace - the movie Nový Bond se mi začíná zamlouvat víc a víc. Na jednu stranu musím uznat, že nadšení z Casino Royale vystřídal "pouze" uspokojení, ale vidět filmy v obráceném pořadí, byl bych na tom asi stejně. První "nový" Bond nasadil laťku a druhý ji s lehkým zaváháním splňuje také. Co mne zklamalo? Ve filmu se skoro nijak neodvíjí naznačený příběh. Čekal jsem přímou návaznost, ale ono je to přece jenom spíše odkaz na začátku a konci celého filmu, co se děje mezitím je dost nesouvisející s Casinem. Přesto je samotný děj poměrně poutavý. Nemohu se ale zbavit dojmu, že z filmu měly být vystřiženy tři scény, ze kterých teče patos více, než je třeba. (Jmenovitě "znásilnili a zabili mou matku" scénu, "je to můj agent a já mu věřím" scénu a "v Bolívii není žádná voda" scénu). Naopak ve filmu není příliš hurónského humoru, spíše sem tam nějaká hláška, která vykouzlila úsměv na tváři a tak to má být. A obecně scéna, kdy "pohřbívá" svého přítele do popelnice (a předtím ho obere o prachy) je dobrá - image Bonda je nezměněná. Akční scény byly dobře vymyšlené a secvičené. Honička s auty sice nesahá ani po paty Grindhouse, ale hravě překonává eskapády Bond-Brosnana, působí uvěřitelněji. Dokonce se v úvodu filmu dočkáme několika bouraček auto-auto či auto-náklaďák, kdy nedojde ani k jednomu výbuchu. Pohled na zmačkané plechy je více osvěžující, takže body nahoru. Scény, kde je Bond konfrontován se svým lajdáckým a nezodpovědným stylem práce mi přišly docela silné, suma sumárum není co vytýkat. Product placement je roztomilý a není ho mnoho. Před samotným filmem shlédneme reklamu na Sony Ericsson - mobilní telefon s fotoaparátem, který dokáže identifikovat lidské tváře. A hle - Bond jej ve filmu vlastní a používá. Je roztomilé, že fotogra 1000 fuje bez stativu tváře osob vzdálených asi sto metrů a foťák (s rozlišením cca 3,2 Mpix) pořídí záběry obličejů, které se dají vytisknout na A4 bez nějakých viditelných obrazových nedostatků. Milé. Naopak mne potěšilo, že běžnou praxí jsou (neznačkové) multitouch průhledné obrazovky (spíše stěny), kde byly ikonky a ovládací prvky trochu ve stylu designu ze sedmdesátých let. Vyjma několika vozidel a gun-fetish okamžiků však product placement končí. Akorát. Volba prostředí, design hotelů, úvodní titulky, grafické zpracování názvů lokalit, volba zbraní - to vše je velice pečlivé a uspokojivé. Bond si pořád hledá styl, pije kdejaké dryjáky (a v jedné scéně vydrží ŠEST drinků! Z tohoto hlediska bych byl ideální Bond!), postupně se propracovává k Walther PPK, Bond girl je pěkná (jsou pěkné) - vše je kvalitní, radost pohledět. A mimochodem věděli jste, že Bond nepije vodku s martini? Taky jsem byl překvapenej. Překlady do češtiny jsou občas svině. Celkově bych to shrnul asi tak, že Daniel Craig má velice dobře našlápnuto nejen na trilogii, ale i na několik dalších filmů - i když další díl nemá údajně navazovat, což je asi škoda, z příběhu jsem trochu rozladěný a jestli ho nedorazí, budu smutný. Každopádně jestli bych dal Casinu Royale 8/10, je Quantum of Solace jen o maličko slabší, takže dobré. Zde končí filmová recenze. Začíná polemika nad něčím úplně jiným. Do kina nechodím rád. Naposledy jsem byl asi před dvěma lety a už jsem zapomněl proč. A včera jsem si zase vzpomněl. Tuším Vilage Cinemas na Floře. Cola + perlivá voda = 100 Kč. Šumy v obraze - probleskující černé skvrnky. Hudba a zvuky přepálené, že není téměř co slyšet. Dementní reklamy před filmem (vyjma "Auto byste neukradli"). Plátno je obrovské, že se nevejde do zorného pole, takže mi kmitají oči - rychlé akční scény se tak staly prakticky nesledovatelnými, opravdu jsem nestíhal vnímat, co se na plátně děje (takto rychlých akčních scén je v Quantum of Solace asi 25% filmu odhaduji). Navíc někdo zapomněl vyčistit čočku projektoru, takže v levé části plátna byl vlas, který zasahoval do čtvrtiny obrazu. Okolo vás sedí lidi, kteří si furt šeptají a jinak dělají hluk. Nejvíce mne dostal mladý pár, který byl buď totálně zkouřenej nebo si jsou vlastními rodiči. Přepis: ONA: "Hele a ten Bond, to je jako agent Jejího Veličenstva?" ON: "No jasně." ONA: "A jako jenom její nebo jako agent celé Anglie?" ON:"No, celý Anglie jako, že jo, von podlejhá tý... no..." ONA: "Von podlejhá trendům?" ON: "Ne, von podlejhá trenkům." OFF. Když podobní lidi sedí okolo vás a celý film komentují, byť šeptem, v podobném stylu, měl jsem opravdu chuť vstát a zařvat něco ve smyslu "Ty kreténe, nemít podmínku, tak tě zabiju". Navíc ani křesla nebyla příliš pohodlná, v sále bylo celkem horko - jako fakt ne, už nikdy. Leda do Aera. Já uznávám, že velké plátno je skutečně jiný prožitek, než ubohá 32" televize. Ale asi pro jiný druh filmu, protože takhle jsem půlku filmu prostě neusledoval. Uznávám, že kino má svou atmosféru, protože člověk musí film vidět v celku chtě nechtě. V mém případě šlo o trpění. Asi jsem ten typ diváka, který si ve svém domácím pohodlném křesle v klidu podívá na filmek, dá si k tomu lahev vína, odskočí si na záchod... Nejsem fajnšmekr, ale současné kino považuji prostě za mučení. Být to jiný, neakční film a být tam sám, tak to beru. Ale jinak jako už nikdy! 3 komentáře: no kino ani mna nebere, ale nezabudnem na prihodu na skole, ked sa kamarat riadne nadrbal a na filme o tom vrahovi z amsterdamsk 1000 ych kanalov zaspal, potom sa pri nejakej scene zobudil, nieco mu docvaklo a do desivej atmosfery sceny kedy sa vrah plizil za obetou sa postavil a a zakrical "Pozor za tebou !!!" Vsetci lahli smiechom :-))). Ale v americkych kinach by som asi nevydrzal. vobec... tlieskaju, komentuju,frflu, nadavaju - vsetci zborovo a nahlas.OdpovědětVymazat Na noveho bonda sa tesim, zatial som ho nevidel.... Dave ono je to tak, ze multikino je vlastne jen takova fabrika na vydelavani penez a film je pouze tim prvotnim impulsem, ktery lidi nalaka do konzumniho a notne predrazeneho kolotoce. Koupe noveho Blue-Ray filmu vyjde i s tim vinem :) levneji nez navsteva multi kina s rodinou(tedy pokud nepasuji colu v kabelce). Atmosfera v multaku je zoufala a chodi sem spousta lidi, kteri jen zabijeji cas a podle toho to vypada. Aero, Mat, Bio(shock) Oko, ale klidne i Lucerna, nabizeji zcela jine vyziti a dycha tu neco odlisneho, lidskeho. A lidi vetsinou vedi na co jdou. Pokud uz multak, jezdim do Ladvi, kde je hlavni velke platno parabolicke a tedy i prirozenejsi na lidske oko. Ne nadarmo si i Terry Giliam posteskl, ze i filmari cekali ideu multikin uplne jinou. Na velkych salech vydelecne hity, v malych zanrove, mensinove filmy a zajimave dokumenty. Bohuzel realita je zcela odlisna.OdpovědětVymazat Take jsem z multikina v Cinestar v Ostrave velmi zklaman a naposledy jsem tam chodil jen diky volnaskum z predplatneho Premiere. Rozmazany obraz (hlavne, ze mi Eve a Wall-E vysvetluji, ze kopie je na nic a jen v kine je to krasne), priserne hlucne reklamy, popkorn na sedackach, druhou polovinu filmu pravidelne mrznu a neprijemni prodavaci listku. Problem je, ze bohuzel se Cinestaru podarilo zabit veskerou konkurenci a ostatni prezivajici kina zvolili jine strategie (Luna dava filmy pozdeji a za polovinu, KinoArt se zameruje na ... art).OdpovědětVymazat Takze pro mne je navsteva kina spise doplnek k tomu, abych mohl osahavat slecnu vedle mne.


text: ID článku: 886346 - Produkty, které se vztahují k tomuto článku. Důležité: Tento článek obsahuje informace o úpravě registru. Před úpravami je nutné registr zazálohovat. Seznamte se také s postupem při obnovení registru v případě, že nastanou potíže. Další informace o zálohování, obnovení a úpravě registru najdete v následujícím článku znalostní báze Microsoft Knowledge Base: 256986 (http://support.microsoft.com/kb/256986/ )Popis registru systému Microsoft Windows Při synchronizaci mobilního zařízení se serverem Microsoft Exchange Server 2003 se zobrazí následující chybová zpráva: Error code: HTTP_500 Synchronization failed due to an error on the server. (Synchronizace se nezdařila z důvodu chyby na serveru.) Try again. (Opakujte akci.) Funkce Exchange ActiveSync obvykle poštovní schránky vyhledává pomocí levé strany primární adresy protokolu SMTP. Potíže popsané v části Příznaky nastanou, pokud jsou splněny následující podmínky: Problém vyřešíte instalací aktualizace Microsoft Exchange Server 2003 Service Pack 2 (SP2). Není-li použití aktualizace Exchange Server 2003 SP2 z nějakých důvodů možné, vynuťte přidáním klíče do registru, aby funkce Exchange ActiveSync vyhledala poštovní schránku pomocí sekundárních adres SMTP. Použijte následující postup. Upozornění: Při nesprávných úpravách registru pomocí Editoru registru nebo jiným způsobem může dojít k vážným problémům. Tyto problémy mohou vyžadovat přeinstalaci operačního systému. Společnost Microsoft nezaručuje, že tyto problémy bude možné vyřešit. Úpravy registru provádíte na vlastní nebezpečí. Poznámka: Tato změna vyžaduje restartovat Službu správy IIS. SMTP:email@example.com <------------Primární adresa SMTP smtp:firstname.lastname@example.org přidání hodnoty SMTPProxy a jejím nastavení na contosoltd.com funkce Exchange ActiveSync správně vyhledá poštovní schránku email@example.com. Důležité: ID článku: 886346 - Poslední aktualizace: 29. listopadu 2007 - Revize: 6.3 Informace v tomto článku jsou určeny pro produkt: