4. 10. 2010 Playstation Move - Sports Champions Playstation Move se dostal na náš trh s minimálním zpožděním, ale až teprve o víkendu jsem měl možnost si s ním hodinku zablbnout a to patrně s výchozí hrou Sports Champions. Hardware bych shrnul asi takto - "bambule" (jak ovladači majitel, který si nepřál být jmenován, přezdívá) se dobře drží a reaguje s přijatelným zpožděním na pohyb velice dobře. Těžko říci, do jaké míry je zpoždění dané danou hrou, ale nepozoroval jsem zásadní rozdíl od Motion+, na které jsem docela zvyklý. Přenášený pohyb je ale o něco přesnější, možná je to subjektivní pocit, ale jelikož Motion+ a Move od sebe odděluje přibližně rok, přijde mi technologická vyspělost celkem pochopitelná. V testovaných hrách jde ale o minimální rozdíl v prožitku. Co bych zkritizoval, ale to je u použité technologie jasné, je samotný princip používání kamery. Když člověk "hraje podle pravidel", čili stojí většinu času na daném místě, není tomu co vytknout. Stačí ale, aby se pohnul trochu mimo záběr (což v zápalu hraní nemusí být problém) či se posadil do křesla a Move je ten tam. Závislost na kameře je zkrátka problematická, což ještě více vynikne při hře více hráčů - pro čtyři potřebujeme značný prostor, aby se mezi sebou nejen nepomlátili, ale zároveň byli všichni v záběru. Umím si představit, že hry pro jednoho hráče, který sedí v křesle (vím jenom o hře Tumble, ale tu jsem nehrál), bude Move skvělý ovladač. Ovšem u aktivnějších her, což se Move snaží prosazovat, se bojím výpadků. Ne nutně kritických, ale rozhodně ne příjemných. Celkově se Move dá srovnat s Motion+ a v několika ohledech jej překonává. Hardware ale nestačí, co software? Testovaná hra, tedy Sports Champions, přesně ukazuje, jak se kompilace miniher nemají dělat. Strohé menu s výběrem šesti sportů a... a to je všechno. Žádné radosti okolo, prostě naprostý minimalismus. Škoda. Postupně jsem vyzkoušel všechny sporty a opět krátké shrnutí. Stolní tenis je velice dobře udělaný, ukazuje přednosti Move ve smyslu přesnosti. M 1000 m větší kontrolu nad mířením a to přispívá realistickému pojetí hry. Volejbal není moc zábavný, ale dobře udělaný, princip nahrávek a smečů může být na vyšší obtížnost prima, ale nezaujalo mne to. Gladiator Duel je prezentace bojového simulátoru šermování. Je relativně přesný a využitelný, soupeři mají zdravíčko a je možné dělat "něcojakofatality". V dané kompilaci her ale působí nepatřičně až komicky, princip není dotažený do konce, ale je to zajímavé použití. Disc golf je házení plastovým talířem na cíl. Tohle se mi asi líbilo nejvíc, člověk si vychytá míření. Bocca je předělaný petánque a nebavilo mne to. Lukostřelba je ujetá, na hranici zábavnosti. Většina her je sprostě obšlehnutý Wii Sports Resort z Nintenda, což bych ještě bral jako "nemusíte si kupovat Wii, máte to samé doma s Move". Že ale neobšlehli i principy her nechápu. Zmíněná lukostřelba je v rámci Resortu jedna z mých nejoblíbenějších her dodnes, hned po stolním tenise a šermování. Sports Champions mne zaujali přesnějším tenisem a házením talíře. Ostatní hry jsou k zamyšlení. Plně souhlasím s výrokem páně Drokka, že pohybové ovládání je už nějaký ten rok za zenitem. Wii vyžralo pozornost zákazníků v roce 2006 a 2007, načež atraktivita pohybem ovládaných her šla prudce dolů. Samotné Nintendo už dneska využívá ve svých hrách pohybu naprosto minimálně. Máme rok 2010 a SONY (potažmo Microsoft) se tváří, že "přišel jejich čas". Přiznejme si to - určitě existuje nějaká skupina hráčů, kteří zoufale touží po pohybem ovládaných hrách, ale z této skupiny to bude jenom zlomek, kteří nevlastní Wii. A kdo umí počítat, zjistí, že místo Move se vyplatí investovat nějakou tu kačku navíc do Wii vybaveného Motion+ a získá k tomu příjemný bonus ve formě her, které na Playstation (či XBOX) zkrátka nejsou a nikdy nebudou. Stejně, jako Motion+, je Move (a Kinect) nepovinná periferie, což znamená okrajový zájem vývojařů, aby prodeje hardwaru podpořili adekvátním softwarem. Nějaké patche do Heavy Rain nebo Killzone 2 to nevytrhnou, oproti tomu Nintendo vydá příští rok Zeldu s vyžadovaným Motion+ a to je snad jediný okamžik, kdy má šanci Motion+ ke globálnímu prosazení. Kdyby Microsoft vydal Halo 4 / Gears of War 4 / Forzu 4 pouze s ovládáním přes Kinect, kdyby SONY vydalo Gran Turismo 5 / God of War 4 / Uncharted 3 pouze s ovládáním přes Move - bylo by to zajímavé zamíchání kartami. Ale všichni víme, že se to nestane. Proto Move hodnotím jako zbytečně vyhozené peníze. Otevřeně přiznávám, že hovořím zaujatě z pozice majitele konzole Nintendo Wii, který má 99% toho, co může Move nabídnout, dávno za sebou. Otázkou je - kdo to za sebou nemá? P.S.: Ovládání hlavního menu Playstation pomocí Move je pěkná featura. Hardware bych shrnul asi takto - "bambule" (jak ovladači majitel, který si nepřál být jmenován, přezdívá) se dobře drží a reaguje s přijatelným zpožděním na pohyb velice dobře. Těžko říci, do jaké míry je zpoždění dané danou hrou, ale nepozoroval jsem zásadní rozdíl od Motion+, na které jsem docela zvyklý. Přenášený pohyb je ale o něco přesnější, možná je to subjektivní pocit, ale jelikož Motion+ a Move od sebe odděluje přibližně rok, přijde mi technologická vyspělost celkem pochopitelná. V testovaných hrách jde ale o minimální rozdíl v prožitku. Co bych zkritizoval, ale to je u použité technologie jasné, je samotný princip používání kamery. Když člověk "hraje podle pravidel", čili stojí většinu času na daném místě, není tomu co vytknout. Stačí ale, aby se pohnul trochu mimo záběr (což v zápalu hraní nemusí být problém) či se posadil do křesla a Move je ten tam. Závislost na kameře je zkrátka problematická, což ještě více vynikne při hře více hráčů - pro čtyři potřebujeme značný prostor, aby se mezi sebou nejen nepomlátili, ale zároveň byli všichni v záběru. Umím si představit, že hry pro jednoho hráče, který sedí v křesle (vím jenom o hře Tumble, ale tu jsem nehrál), bude Move skvělý ovladač. Ovšem u aktivnějších her, což se Move snaží prosazovat, se bojím výpadků. Ne nutně kritických, ale rozhodně ne příjemných. Celkově se Move dá srovnat s Motion+ a v několika ohledech jej překonává. Hardware ale nestačí, co software? Testovaná hra, tedy Sports Champions, přesně ukazuje, jak se kompilace miniher nemají dělat. Strohé menu s výběrem šesti sportů a... a to je všechno. Žádné radosti okolo, prostě naprostý minimalismus. Škoda. Postupně jsem vyzkoušel všechny sporty a opět krátké shrnutí. Stolní tenis je velice dobře udělaný, ukazuje přednosti Move ve smyslu přesnosti. M 1000 m větší kontrolu nad mířením a to přispívá realistickému pojetí hry. Volejbal není moc zábavný, ale dobře udělaný, princip nahrávek a smečů může být na vyšší obtížnost prima, ale nezaujalo mne to. Gladiator Duel je prezentace bojového simulátoru šermování. Je relativně přesný a využitelný, soupeři mají zdravíčko a je možné dělat "něcojakofatality". V dané kompilaci her ale působí nepatřičně až komicky, princip není dotažený do konce, ale je to zajímavé použití. Disc golf je házení plastovým talířem na cíl. Tohle se mi asi líbilo nejvíc, člověk si vychytá míření. Bocca je předělaný petánque a nebavilo mne to. Lukostřelba je ujetá, na hranici zábavnosti. Většina her je sprostě obšlehnutý Wii Sports Resort z Nintenda, což bych ještě bral jako "nemusíte si kupovat Wii, máte to samé doma s Move". Že ale neobšlehli i principy her nechápu. Zmíněná lukostřelba je v rámci Resortu jedna z mých nejoblíbenějších her dodnes, hned po stolním tenise a šermování. Sports Champions mne zaujali přesnějším tenisem a házením talíře. Ostatní hry jsou k zamyšlení. Plně souhlasím s výrokem páně Drokka, že pohybové ovládání je už nějaký ten rok za zenitem. Wii vyžralo pozornost zákazníků v roce 2006 a 2007, načež atraktivita pohybem ovládaných her šla prudce dolů. Samotné Nintendo už dneska využívá ve svých hrách pohybu naprosto minimálně. Máme rok 2010 a SONY (potažmo Microsoft) se tváří, že "přišel jejich čas". Přiznejme si to - určitě existuje nějaká skupina hráčů, kteří zoufale touží po pohybem ovládaných hrách, ale z této skupiny to bude jenom zlomek, kteří nevlastní Wii. A kdo umí počítat, zjistí, že místo Move se vyplatí investovat nějakou tu kačku navíc do Wii vybaveného Motion+ a získá k tomu příjemný bonus ve formě her, které na Playstation (či XBOX) zkrátka nejsou a nikdy nebudou. Stejně, jako Motion+, je Move (a Kinect) nepovinná periferie, což znamená okrajový zájem vývojařů, aby prodeje hardwaru podpořili adekvátním softwarem. Nějaké patche do Heavy Rain nebo Killzone 2 to nevytrhnou, oproti tomu Nintendo vydá příští rok Zeldu s vyžadovaným Motion+ a to je snad jediný okamžik, kdy má šanci Motion+ ke globálnímu prosazení. Kdyby Microsoft vydal Halo 4 / Gears of War 4 / Forzu 4 pouze s ovládáním přes Kinect, kdyby SONY vydalo Gran Turismo 5 / God of War 4 / Uncharted 3 pouze s ovládáním přes Move - bylo by to zajímavé zamíchání kartami. Ale všichni víme, že se to nestane. Proto Move hodnotím jako zbytečně vyhozené peníze. Otevřeně přiznávám, že hovořím zaujatě z pozice majitele konzole Nintendo Wii, který má 99% toho, co může Move nabídnout, dávno za sebou. Otázkou je - kdo to za sebou nemá? P.S.: Ovládání hlavního menu Playstation pomocí Move je pěkná featura. Přihlásit se k odběru: Koment 1000 áře k příspěvku (Atom)


Powerbank YUKUMA 10 10000 mAh, nabitá za 30 minut, šedá YUKUMA 10 je první powerbanka na světě, která je plně nabitá za 30 minut. Designově provedená powerbanka poskytuje ohromující kapacitu 10...


Brutalita a cenzura v počítačových hrách _ Computerworld.cz


source: CulturaX

text: Ubytování Le Grau du Roi (Francie - Gard-Loz?re) v apartmánu 6615.165.1 | www.alpy.net Ubytování ve Francii, Le Grau du Roi (Gard-Loz?re) v apartmánu 'Grau Village'. Toto ubytování je pro 6 osob, k dispozici jsou 3 pokoje z toho jsou 2 ložnice. Apartmán je možné obsadit i menším počtem osob, ale cena se tím nesníží, platí se za apartmán a ne za počet osob. Orientační cenu za ubytování vidíte níže na této stránce. Přesnou cenu a případné dodatečné náklady (pokud jsou), zjistíte po zadání požadovaného termínu ubytování v části, kde se provádí rezervace. V dalších krocích si pak můžete objednat i další služby jako např. pojištěni a pojištění na storno, můžete si vybrat způsob platby a objekt přímo on-line zarezervovat. v apartmánu Grau Village, Le Grau du Roi Francie, Gard-Loz?re, Le Grau du Roi Číslo objektu: FR6615.165.1 http://www.alpy.net/ih16/apartmany/fr6615_165_1/ Nájemní cena za ubytování od 15.756,00 Kč za objekt na 7 nocí 3-pokojový řadový dům 47 m2. Obývací pokoj/jídelna s 1x pohovka pro 2 osoby a TV. 2x pokoj, v kazdem pokoji s 1x francouzským lužkem. Vstup na terasu. Malá kuchyně (4 plotýnky, trouba, myčka, mikrovlnka, mraznička). Sprcha, WC zvlášť. Topení. Velká terasa 50 m2, jihozápadní orientace. Zahradní nábytek, gril (zahradní gril mobilní). K dispozici: pračka. Internet (Wireless LAN [WLAN], extra). Parkování. Pozor prosím: byt orientace na ulici. Maximálně 1 domácí zvíře (pes) povoleno. Rezidence 'Grau Village'. Ve čtvrti le Palais de la Mer, 800 m od centra, 400 m od moře. Parkovací místo. Supermarket 2 km, obchodní centrum 250 m, restaurace 500 m, písečná pláž 350 m. Ubytování ve Francii, Le Grau du Roi: Tento malý, kolem kanálu ležící rybářský přístav se vyvinul ve známí rekreační místo malé, rušné, vhodné pro rodinou rekreaci město přímo u moře, 33 km od Montpellier, 49 km od Nîmes. Veškeré služby v místě. Diskotéka, kino, krytý bazén. Doprava letadlem: letiště Montpellier (MPL), 22 km. Mořské akvárium. V arénách býčí zápasy. V Camargue safari. Písečná pláž. Sportovní přístav Port Camargue, 3 km. Potápění, plachtění, škola plachtění, vodní lyžování. Tenis. Minigolf. Rajtování, L'Espiguette 2 km. Půjčovna kol. Zábavní park.


26. 2. 2009 Seminář doktorantů AVU Je tomu skoro rok, co jsem se díky Legimu dostal do televize (mimochodem mi Legi nedávno dodal materiál v inteligentní kvalitě), což oslovilo celkem dost lidí a jsem tomu velice rád a vděčen. Každopádně se mi po čase ozvala Tereza Janečková, v současné době absolventka intermediální tvorby na pražské AVU, na doktorandském studiu. Tereza se v rámci vlastních "uměleckých eskapád" otřela o téma počítačových her a je s podivem, že v životě hrála akorát tak Prince of Persia a Wolfenstein 3D (ne snad, že by to bylo málo, většina populace tyto hry ani nezná). A jelikož v rámci svých projektů potřebuje něco o hrách vědět, nabídla mi, abych sesumíroval hry jako médium do formy nějakého semináře, který bych pak přednesl i pro další studenty. Souhlasil jsem. Začal jsem připravovat osnovu, kde jsem se snažil držet následujících témat: 1) Všeobecný poh 1000 led do minulosti na počátky počítačových her, tj. od roku 1952 po 2009. 2) Vyjmenování nejzásadnějších ikon herní historie - takže blockbustery, hrdinové a zásadní hry v historii - všeobecný přehled. 3) Přechod mezi hrou a uměleckým dílem - což má být jádro věci. Začal jsem na tom pracovat detailněji a ukázalo se, že je to strašlivě velké sousto. Datum přednášky se pomalu blížilo, když tu jednoho dne se ukázalo, že z technických důvodů se přednáška ruší, bohužel. Nechal jsem tedy rozpracovaný projekt vystydnout. Začalo mi docházet, že jsem se snažil spíše napsat nějakou "herní bibli", což není materiál pro seminář, ale spíše pro skripta. Což ono samo o sobě to není špatný nápad, knih o hrách je relativně málo, ale prostě jsem to přerušil. Uplynul nějaký čas, když tu mne oslovil Matěj, abych mu pomohl pro jeho výuku na LŠU udělat nějaký průřez počítačovou grafikou v historickém pohledu. Děcka se dost často baví o tom, co hrají, tak že by viděli, jaký kus hry urazily za ta léta. Říkal jsem si, že bych vlastně mohl použít existující osnovu, jenom se soustředit na grafiku. Takže jsem během víkendu zapracoval a vznikla mi celkem pěkná slideshow s třista obrázků. Zase jsem to přestřelil, tohle není do rámce hodiny na LŠU. Také jsem si později uvědomil, že jsem podvědomě vyzdvihl hry nejen pro grafiku, ale i pro jejich gamedesignové přednosti - což je logické. No nechal jsem si tuto práci v záloze schovanou. Před časem se mi opět ozvala Tereza, že se schyluje k sérii doktorantských přednášek, kde si vybrala téma her a gamedesignu v umění (například nizozemské studio Lust se hrami inspiruje). A že by bylo príma, kdybych v rámci jejího semináře vystoupil jako host a řekl o hrách, tak nějak to, co vím. Takže jsem samozřejmě kývnul. Došlo k selekci obrázků, která nedopadla moc slavně. Z tříset záběrů jsem to zredukoval na 272 ;). Každopádně jsem si připravil rámcový text, i když nejvíce jsem spoléhal na přirozenou schopnost improvizace, že mne v daný okamžik napadne to, co chci sdělit. Koneckonců o hrách hovořím neustále, takže mi to jde samo. Takže jsem to dal dohromady a výsledkem byla tato akce: Seminář doktorantů AVU / David Kubec do roztrhání těla! (Copyright by Legi). Takže jsem si vzal na středu dovolenou, abych se mohl soustředit a šlo se na to. Co je důležité, že tato akce byla první svého druhu v sérii (například Matěj bude přednášet 15.4.2009 o náhodě v umění, což bylo i téma jeho diplomové práce) a navíc nepovinná, takže se dopředu nedalo říct, kolik lidí a jestli vůbec dojde, jaká bude atmosféra a vlastně i já jsem šel tohle přednášet poprvé, takže jsem si prostě nebyl jistý, jaký bude výsledek. Takže tak trochu experiment, ale kdyby proběhnul dobře, mohlo by to dost inspirovat další a vyladit stávající text ještě dále. Ve 13:30 jsme se sešli v podkrovním ateliéru. Lidí nepřišlo moc, celkem nás tam bylo něco přes deset, ale to bylo v pohodě. Zase byla téměř jisté, že mají zájem se něco nového dozvědět. Tereza začala obecným úvodem, co je cílem jejího studia a následně předala slovo mně. Na začátek jsem pro seznámení s mou osobou pustil svůj výstup v televizi a pak jsem se dal do slideshow. Po hodině a půl jsem celý ochraptělý zakončil, chvíli jsem pak zodpovídal dotazy, dočkal jsem se vytouženého potlesku a seznal jsem, že během přednášky odešel jen jeden člověk ;). Tomu říkám úspěch. I když ne tak úplně. Nejsem úplně spokojený. Ono nějaký účel byl splněn, to je pravda. Většina účastníků evidentně neměla o hrách přehled, takže předvedení obrázků s popisem hry, vypíchnutí těch zajímavých nebo originálních prvků - to určitě mělo smysl. Bohužel se v tom všem "zatoulala" nosná myšlenka - "hry jako umění", nějak sdělit, čím může být toto médium uměleckým dílem. Jistě, jelikož původní záměr byl o vývoji grafického designu, tak se daly posoudit práce výtvarníků, zároveň jsem se snažil jmenovat i nějaké významné gamedesignéry a jejich nápady... jenže - i když jsem popisoval hru Super Mario Galaxy, o kterém nepochybuji, jako o uměleckém skvostu, nepodařilo se mi vlastně sdělit, proč tomu tak je. Poukázal jsem na originální prvky, systém hry a její přednosti v level designu, ale to hlavní tam vlastně "moc nebylo". Nejsem si jistý, proč tomu tak je. Možná je to dané charakterem slideshow, který je pro předvedení natolik dynamického média, jakým počítačové hry bezesporu jsou, možná nevhodný. Vysvětlit, jak je vývážená a uvěřitelná hra více zajímavá pro hráče, naznačit, že Metal Gear Solid je přes relativně prostou náplň dějovým skvostem - na to asi rozsah přednášky a možnosti slideshow nestačí. Rozhodně ne ve formě, ve které jsem to podal, takže jsem se rozhodl, že celý text zcela přepracuji a místo slideshow si připravím spíše videa z méně her. Na nich to půjde demonstrovat lépe. Za další svou chybu považuji nemotornost slideshow. Ačkoliv v hlavě jsem věděl, co chci sdělit a věděl jsem, proč je pořadí obrázků takové a makové, divák musel být nutně zmaten. Navíc jsem se některým hrám věnoval enormně více, než bylo nutné, rozebírat Final Fantasy díl po dílu (téměř všechny) byl nesmysl, skákal jsem navíc z letopočtu do letopočtu a byl v tom chvílemi zmatek. Navíc jsem měl opatřit veškeré obrázky nějakým tagem - jméno hry, platforma, rok. Tohle jsem nezvládl úplně - a to nepočítám četná přeřeknutí a opakování se v některých bodech - i když s tím se při rámcové improvizaci asi musí počítat. Ale jak říkám - přesto všechno si myslím, že si diváci něco odnesli. Můj pohled, jako nadšeného hráče s trochou té komunikační schopnosti - viděli více než stovku her a i když pořadí mohlo být lepší, souvislost to dávalo. Takže začínám pracovat na nové či spíše úplně jiné verzi. Ono totiž "hrozí", že by mne pozvali někdy v dubnu do Plzně, abych tam odříkal něco podobného v rámci podobného cyklu přednášek. To asi nestihnu udělat videa, ale zredukovat slideshow a zaměřit se na umělecký aspekt her - to by mělo vyjít. Mimochodem po přednášce jsme si skočili na pivo (no, spíš já jedinej na pivo) a byl jsem seznámen s jednou novou deskovou hrou, která snad vyjde v říjnu. Nápady tam jsou skutečně pěkné, takže sledujte hru o tajuplném ostrově! Osobně kupuji v den vydání (teda pokud mi autor potvrdí, že doladili ta hluchá místa v pravidlech ;). P.S.: Celá přednáška se na 1000 táčela na kameru, záměrem je vytvořit nějaký archiv, takže se to dostane na web a někam ven v nějaké inteligentně sestříhané formě. P.S.2: Pro zájemce jsem hodil výchozí text a obrázky k sobě na web - ale upozorňuji, že text má jen 4 strany a je pro orientaci a stejně tak obrázky nejsou nic jiného, než prostě screenshoty ;). 20 komentářů: Tento komentář byl odstraněn autorem.OdpovědětVymazat Zajimal by me puvodni 300 strankovy powerpoint, bude nekde (u piva) k dispozici ;) ?OdpovědětVymazat EDIT: Nalezeno, d. - Anonymn 1000 26. února 2009 16:43 300 obrázků v prezentaci je sebevražda...OdpovědětVymazat Myslím že by to mohlo být poutavé, ale potřebuješ do teamu výtvarníka, designera, grafika co má zálibu v hrách. Může to být casual hráč, ale musí mít vůči tobě odstup. Oba se vzájemně přiučíte (navzájem) a hlavně ve finále dostane prezentace spád a pro cílovou skupinu bude nepostradatelná. V opačném případě (tvuj případ) je to bez ladu a skladu kulometná palba bez důrazu na "zázraky" v herní historii, sloužící jako inspirace pro ostatní posluchače... A o to by mělo jít především. Neboj se dělat kostry jen a přednášky rozdělit na více částí, věnovat se jednotlivým etapám, připravit prezentaci jen o "velkých" událostech (rozuměj originální přísput) atd... To ti snad ale nemusím povídat... Osobně když někdo připraví prezentaci na hodinu a k tomu má 300 slides, usnu... Chápu ale, že tvůj model založen na screenu a popisu nejde jinak, ale jak říkám, je třeba přijít na to jak vybrat nejdůleitější -kfl- Je mi to jasné, tahle zkušenost je velice cenná. Na druhou stranu to co popisuješ se mi samozřejmě líbí, ale to je zase mimo moje možnosti a také mimo zadání, které jsem dostal. Bylo by to hezké, ale to bych se tomu musel asi věnovat skoro fulltime, abych to dotáhl do konce. Začnu redukcí existujícího (asi tak na polovinu, možná méně) a přidání obsahové části. I když stále v myšlenkách zápasím s tím, jak vyzdvihnout lepší gamedesign. Protože když řeknu "v této hře se skáče želvám po hlavě, ale v této hře se skáče jinak po hlavě něčeho jiného a ta první hra je prostě lepší", tak je to na pytel. Potřeboval bych asi nějakou nápovědu, abych se měl od čeho odrazit, jako styl formulace sdělení. Vzhledem k tomu, že mám na přednášku cca 2 hodiny celkem (a pozor - ještě není jisté, jestli bude druhá, tohle byla pokusná vlaštovka), tak jsem se tam snažil nacpat co nejvíc. Samozřejmě, že ideální by bylo mít i přednášku částečně interaktivní, mít tam dva stroje s emulátorama, dát vybraným divákům do ruky gamepad a aby odehráli oba stejnou pasáž a pa 1000 k popsali, co se jim líbilo - a od toho se odpíchnout - VS ukázat nějakou blbou hru (aniž bych ji jakkoliv komentoval), aby si to zkusili...OdpovědětVymazat Myslím, že bude nutné se vrátit ke kořenům mé úvahy "Hry jako umělecké dílo", zaměřit se na osobnosti a vytáhnout extrašpeky, ty rozepsat podrobněji, aby tam bylo nakonec třeba jen deset her, ale s videoukázkou a podobně. Pokusím se o to do toho dubna. To je ten Cimrmanishe Widerspruch. Teď mi to dochází - já sice vytípnu deset patnáct perel, které rozeberu do větší hloubky... ale když ten posluchač nemá měřítko, jaké jsou ostatní hry, tak netuší, v čem jsou ty mnou vybrané jiné, čím se odlišují. Když neznáš Dooma a Kvejka, tak prostě posuzuješ kvality dalších doomovek prostě _jinak_. Zatímco na uměleckých školách se běžně učí dějiny umění, takže studenti mají přehled a dokáží posuzovat další díla s lepším nadhledem, tak v případě her a jejich nulové rozšířenosti je to prostě k ničemu. Takže ten můj průlet s 272 slajdy (pominu to, že je to moc dlouhé) lidem mohl dát obecný přehled - a nic víc. Ale již se na tom dá stavět. Samo, že současní studenti naštěstí mají jakési podvědomí o hrách, ale co se včera stalo - lidi kroutili hlavami, že mluvím hlavně o konzolových hrách, protože jsou zvyklí hrát jenom na PC. Přitom PC her je 1/7 na trhu, o jejich kvalitě nemluvě. A i historicky znali ZX a C64 (třeba z doslechu), ale NES a SNES ne.OdpovědětVymazat Takže teď jsem dost rozpolcenej. - Anonymní27. února 2009 9:54 Důležité je co chceš. Buď chceš lidi ve 2 hodinách seznámit s hrama, nebo, a to by měl být tvůj přístup v tomto případě, jim ukážeš co je tak zajímavé, že pro ně inspirativní...OdpovědětVymazat Neboj oni ty kvejky žvějky když je to chytne dostudujou sami... Se stav někdy, prezentaci můžem vypilovat .) -kfl- No co chci - rád bych vysvětlil, proč některé hry považuji za umělecké dílo a proč. Vyzdvihnout je. Ale podobně, jako studenti malířství prostě musí navštěvovat galerie, aby ocenili nějaké mistry ve svém oboru, je pro "studenty gamedesignu" nutné, aby měli přehled o hrách.OdpovědětVymazat Zjišťuji, že mám obrovský problém se k slovnímu spojení "umělecký gamedesign" dopracovat. Neustále mi tane v hlavě SoC, kdy popisuji na videoukázce, jak fungují herní mechanismy a jak jsou dobře zkloubené dohromady. Je to umění? Určitě ten člověk mohl mechanismy udělat jinak, hra by byla pořád hratelná (i když asi hůře), ale právě to, že autor hry byl posedlý a chtěl to udělat "jedině takto správně a nikdy jinak", tak to jeho myšlenku vyvážení mechanismů asi opravdu posouvá dále, na hranici "umění". Nebo ne? Asi bych potřeboval tyhlety věci ujasnit. Rámcově to jakoby vnímám čistě, ale když jdu hlouběji, začínám trochu tápat. A samozřejmě na tom příkladu výše by běžný posluchač nepochopil výjimečnost SoC, protože nezná další hry. Takže nějaký ten obecný úvod je vždy potřeba. Jakože když si to představím, že hrami téměř nepolíbený člověk shlédne rozbor deseti luxusních her a automaticky získá pocit, že všechny ostatní hry jsou přesně takové. Ta studená sprcha je příšerná. Sám jsem zažil v dětství podobný pocit ohledně obrazů ;). - Anonymní27. února 2009 11:13 Hele ty fakt jenom hraješ hry...OdpovědětVymazat -lfk- - Anonymní27. února 2009 12:43 Ahoj,OdpovědětVymazat moc mě mrzí že jsem nebyl na přednášce, snad se objeví ta videodokumentace. K problému který teď řešíš mě napadá pár věcí. Kdokoliv kdo poctivě sleduje nějaký obor (o čemž u tebe není pochyby Sprosťáku :-)) a dostane chuť nějaký problém začít mapovat nebo teoreticky popisovat, se dřív nebo později dostane do určitý fáze. Myslím že se jde o to, že ve fázi "nástřelu" sleduješ nějakou představu, hrubou teorii, ale máš pocit, že není dost komplexní, je trochu zmatená, uniká z ní občas hlavní motiv, což je u nástřelu celkem přirozený. Ale nástřel je zásadní pro přechod do druhý fáze, a to je promýšlení opravdové teorie, bez čehož se nelze pohnout dál. Vytváření teorie spočívá hlavně v tom, že si člověk vymýšlí pravidla, do kterých svůj nástřel rozkládá. Nejdřív je potřeba ujasnit si, čím se PŘESNĚ zabýváš. Jde ti o souvislost umění s "herním jazykem", o umělec. aspekty grafiky ve hrách, o souv. umění s interaktivitou, o hry zamýšlené jako umělecké dílo, o to jak se liší umělecký divák od hráče a jestli je mezi nimi nějaký průnik, o umění hrát hry, o komentování uměleckých děl ve hrách, o komentování pc her v uměleckých dílech? Nebo z každého trochu, nebo ještě něco jiného? Když si to člověk ujasní, může si pak pokládat určitý podtémata, aspekty problému, a u každého sledovat problém vždy z jiného úhlu. Jak říká jeden noname hypnotizér, Cokoliv je možné udělat, když se to rozloží na dostatečně malé kousky. Není to nic objevnýho, ale každopádně ve fázi kde seš ty se asi už bez systemat. přístupu neobejdeš. Tak to jen tak obecně.. Matěj No jasně, k tomuto samému jsem došel (před chvílí ;) taky. Zatím jsem si to rozsekal na několik částí a vylupují se mi tady dvě na sebe navazující. A) Obecná historie her a vývoj žánrů (to by mohlo vzniknout redukcí stávající slideshow) a B) 10 nejlepších gamedesignérů / umělců a jejich produkce - odlišnost proti masové produkci.OdpovědětVymazat Nezávisle na tom by chtělo udělat vývoj grafického designu 1000 , vývoj programového designu (enginy), nezávislé hry, konceptuální hry, online principy hraní - a také opačně - Umělecké dílo jako hra... No na začátek myslím, že výše zmíněný bod B) je přesně to, co bych měl udělat, jako první... Ale samo si vyslechnu názory dalších, dyk to nedělám pro sebe ;). Zdá se mi to, nebo tady řešíš odvěkou otázku kde končí řemeslo a začíná umění? :-)OdpovědětVymazat Ani ne ;). Pokud existujou malíři a obrazy, sochaři a sochy, muzikanti a hudba, tak logicky existují gamedesignéři a hry. A jelikož se chci zaměřit na takové hry, kde není pochyb, že gamedesignéři byli do tvorby něco víc, než jen zapálení, tak mám množinu her, na které to lze všechno pěkně a bez problémů demonstrovat. Hranice mne momentálně nezajímá, ne přesně.OdpovědětVymazat Když použiju ten příměr s malíři a obrazy... Tak řekněme, že malíři se původně snažili věrně zachytit realitu. V dnešní době to zastane fotografie, takže nám každý starý portrét připadne jako umění. Účel byl třeba stejný jako u té fotografie, ale chtělo to mnohem větší um než jenom na cvaknutí spouští.OdpovědětVymazat A podle mě je to podobně s hrami - odjakživa se tvůrci snažili o totéž - navodit co nejrealističtější zážitky, ale díky omezeným hardwarovým možnostem byli nuceni o to víc podněcovat fantazii. Třeba takový Pong je v tomto přirovnání fascinující jeskynní malba :-) Já nevím co je v té tebou zvolené množině her, ale co mě tak napadlo (v mém omezeném rozhledu) že by si zasloužilo zmínit, je Sid Meier ́s Alpha Centauri. Jednak proto, že má autora už v názvu (což ukazuje že je důležitá osobnost a né jenom anonymní programátor) a taky stačí promítnout některý z videí "secret projects" a viděli by. Perk: To je podle mne trochu něco jiného.OdpovědětVymazat Bez ohledu na to, co malíř maluje, nejde o konkrétní přístup k pr 1000 oduktu, ale o přístup k autorově práci. Velice zjednodušeně - když namaluješ dva obrazy, z toho jeden z prachy a druhej proto, že "prostě musíš", tak bez ohledu na technologii a objektivní hodnocení jednotlivých prvků jeden obraz bude a druhý obraz nebude uměním. A to bez ohledu na řemeslnou hodnotu i bez ohledu na případný zájem publika či kupců. To co jsi napsal se dá krásně naroubovat na vývoj grafického designu a ano, Pong je rozhodně jeskynní malba. Alpha Centauri je zajímavý příklad - je to asi jako bylo objevení slavné "Pythagorovy věty", kterou objevili jeho studenti. Sid Meier je rozhodně jedna z nejvýraznějších gamedesign osobností v historii a jeho odkaz žije dál, ale raději bych se při výběru her zaměřil na současnost / blízkou budoucnost. Historie se dá dodělat vždycky. Každopádně spíš, než Firaxis Alphu Centauri bych jmenoval Civku, respektive sérii simulátorů, jako celou jeho legacy. - Robotron28. února 2009 16:50 Rozdil mezi konzumem a umenim vidim ve zpusobu tvorby, vubec ve vzniku dila, nebo produktu. Vytvarim neco pro trh, pro lidi, nebo pro sebe? Chci neco rici? Neco po sobe zanechat, neco co dava smysl, nebo jen chci vydelat penize a lidi trochu pobavit? Umeni je v hlave cloveka a v srdci. Je to touha se vyjadrit, ale nikoli vynocena, umelci jsou lide kteri tvori, protoze proste musi. Nekdo kdysi rekl, ze pro Mozarta musela byt hudba jako chcani. V jistem smyslu je umelecka tvorba i nemoc, neco nenormalniho, co nuti delat lidi neco, cim by se ostatni nezabyvaly. Pokud za tvorbou hry stoji takovy clovek, a uz z te hry je to poznat, aniz bychom znali veskere okolnosti vzniku te hry, tak pak treba pro me je takova hra umeni. To clovek mnohem vic pozna, nez by to dokazal definovat. SoC je takovou hrou.OdpovědětVymazat "10 nejlepších gamedesignérů / umělců a jejich produkce - odlišnost proti masové produkci" Dave ahoj, timle začni, to má jasnou strukturu, od které se můžeš odpíchnout, bude to srozumitelné pro všechny. V Dějinách umění se také učí o Mistrech a jejich dílech - tak to tak vem i s herním světem.OdpovědětVymazat Pak navážu na to, co říkal Matěj. Zkus to promyslet a přijít s nějakou nosnou hypotézou, jak se vlastně vývoj her chová. Může být i banální, nemusí vystihovat vše, ale když vystihne nějakou linii, pohyb, směr ve vývoji, začal jsi vytvářet Vědu. Pak vůči ní zkusíš najít protipříklady, a když nebudou přesvědčivé, učinil jsi z hypotézy teorii. Žádná teorie není dokonalá, je to jen MODEL reality. (Když jí skrze protipříklady vyvrátíš, taky dobře, právě ses posunul ze starého modelu k něčemu lepšímu, vytvoříš teorii novou). S tím se pojí ale ta věc, že bys měl kouknout, co už o hrách v teoretickém smyslu kdo napsal před tebou a 1)o ně se opřít, navázat na ně, 2) vůči nim se vymezit. Chce to přečíst více zdrojů, ne jenom jeden, abys měl možnost srovnání a dosáhl "triangulace" - ukotvení alespoň ve třech bodech v prostoru, čímž je dána rovina, o níž se můžeš solidně opřít. Nenastudovat si, co kdo napsal na ono téma před tebou (a ono něco bude), je jako chtít začít štěpit atomy kladívkem. Proč vznikají teorie? Protože realita je obrovská a komplexní a než bys posluchačům vypověděl o všech zvířecích druzích na Zemi, nestačí jim na to čas do konce života. NA druhou stranu můžeš přednést teorii evoluce během 15ti minut a řekl jsi něco opravdu podstatného, z čeho všem může spadnout čelist, pokud to řekneš první. Následně, kdokoli přijde po tobě, nezbyde mu než tě citovat jako autoritu. "Daveho teorie globalizačních trendů v intermediální komunikaci říká, že...". A to alespoň do té doby, než tvá teorie bude zase zpochybněna, protože se najde množství protidůkazů, které strom tvé teorie vyvrátí a najde se teorie nová, která přesněji bude vysvětlovat fungování fenoménů v dané oblasti. Věda nepopisuje vše, ale zobecněné zákonitosti. Když znáš zákonitosti, odvodíš si jakýkoli výsledek, aniž bys musel znát spoustu detail. Když vymyslíš elegantní teorii, dáš divákovi do rukou manuál, díky němuž třeba posoudí, jak moc je daná hra na úrovni, sám od sebe, aniž by potřeboval od tebe slyšet seznam 300her, z nichž mu jde hlava kolem. Pravidlo vědy tedy zní: Zobecňuj, hledej, co mají nějaké prvky množiny společného. Co spojuje 10 nejlepších her světa? Když je vybereš jen podle sebe, bude to směs tvých subjektivních preferencí a objektivní reality. Když se podíváš na statistiky prodeje, když se podíváš na hodnocení napříč několika herními magazíny dané hry, máš už objektivní údaje, neboli fakta (od slova VYROBIT - faktum je to, co si utvoříme, připravíme, abychom podpořili naše tvrzení). Když dospěješ třeba k 5ti faktorům, které spojují 10 nejlepších her světa, už máš teorii, nějaký závěr, která se dá dál aplikovat. Uživateli tvé teorii pak stačí podívat se na tvých 5 bodů, přijít do k 1000 rámu s hrama a zeptat se: Umí tato hra to a to? Je ve hře X a Y? Navazuje na nějakého předchůdce? Atd atd. Čím jednodušší teorie, která bude postihovat větší množinu jevů z daného oboru, tím brutálnější elegance ryzí inteligence. Když nacpeš chování něčeho nepřehledně obrovského do pár zapamatovatelných vzorečků nebo formulek, udeřil si hřebíček na hlavičku. Na základě této teorie už bude jasné, jak postupovat během přednášky. Dá ti strukturu, jak organizovat onu bio-masu nepřeberných informací. Biomasu přeměníš v ocelovou kostru, na níž se biomasa promění ve šlachy a svalstvo, takže celý systém ožije. Teorie je kostra. Bez kostry máš jen tuny informačního kompostu. Jakmile máš kostru, není problém na ní cokoli zavěsit. Dříve než však přikročíš k vytvoření teorie, musíš si velmi precizně a jasně stanovit a) co je konkrétně předmětem tvého zájmu (zkoumání), b) jaké metody k tomu budeš používat. herní zkušenost je dobrá, ale nestačí, potřebuješ přístup k objektivním informacím, abysi mohl uvařit kvalitní fakta. Tvá teorie musí být vyvratitelná na základě dostupnosti jiných fakt, aby mohl po tobě přijít někdo a tvůj strom ořezat a přesadit. Pokud řekneš "Dave je herní Bůh," může to být pravda z hlediska víry, ale ne z hlediska vědy, protože toto tvrzení se nedá nějak vyvrátit, jde v něj pouze věřit nebo nevěřit. Zatímco, když někdo řekne: "Dave má pět varlí," lze zajít za lékařem, popř. několika lékaři a přesvědčit se, zda je ono tvrzení pravdivé. To už je slušná hypotéza, neotestovaný základ budoucí teorie. c) načrtnout si vztahy k nejbližším vědám, s nimiž se tvůj zájem protíná. Tím se vytvoří prostor, který nepatří do žádné jiné vědy nebo oboru, a ten bude tvořit svébytné jádro tvého oboru. Ze sousedních teoretických krajin ti bude přicházet nejvíc inspirace a budeš se o ně moci opírat jako o spojence. Např. se opřeš o dějiny umění, estetiku, mediální teorie, chování trhu. Co se týče metod, máš spoustu dostupných statistik (kvantitativní výzkum), nebo můžeš vést rozhovory se zkušenými pařany jako jsi ty, a jít jako do hloubky s několika málo respondenty na nějaké téma (kvalitativní výzkum). Tyto metody použiješ, abys podložil nějakou svou teorii, případně abys vyvrátil teorie tvých předchůdců. Teorií můžeš vytvořit jednu, dvě až nekonečno, přičemž platí, že by měly tvořit logicky souvislý celek. Můžeš však vymyslet (při notné dávce schizofrenie) i teorie, které se navzájem vyvracejí a každou z nich podložit nějakými fakty. To by se ale stát nemělo. Spíše dojde k půtkám mezi teorií xy Dava de Sada a Mathewa die Sahne, on bude hledat protiargumenty vůči tvé teori a ty vůči jeho. Výsledek? Neustálé zpřesňování a přbližování se pravdě skrze stále pravděpodobnější modely, jak se zorientovat v nekonečné biomase informací. Uff, vyčerpávající, díky. Přijmi prosím předběžně pozvání na pívo, rád bych s tebou položil základy práce při osobním jednání. Dík!OdpovědětVymazat - Anonymní2. března 2009 19:21 Jestli mohu něco poznamenat,OdpovědětVymazat jak jsem se díval na ty podklady prezentace, drží se v podstatě toho typu her, které máš rád. Takhle na blogu je to v pořádku, je to věc vkusu, ale jako přednáška pro úplné laiky trochu zkreslující. Totiž úvahy na tomhle blogu, ohledně délky her, gamedesignu a podobně se soustřeďují na hry, které mají přes odlišnost platforem i žándů jedno společné: jsou to hry, které se dají a MAJÍ dohrát. Hra je vlastně výzva pro hráče, který ji má porazit - čistý příklad jsou adventury, většina akčních her, platí to v singleplayeru pro skoro všechny FPS. Na druhé straně je celá říše "simulačních" her - hra vytvoří prostředí, ve kterém hráč hraje proti jiným hráčům (ať živým nebo AI) nebo proti prostředí ve hře: většina strategií, skoro všechny simulátory, sportovní hry. I tady sice může hra obsahovat nějaké cílové podmínky, počítat nějak skore, ale hráč nikdy nemůže říct "tak Civilizaci jsem už dohrál, Red Barona ještě ne". Může dohrát jednu hru, nebo se dožít s jedním pilotem konce války, to ale nesnižuje zážitek z opakování. Jestli si třeba stěžuješ na nedostatek "dospělých" her, právě tady existují ohromně komplexní hry, a zejména jejich modifikace. Plnohodnotná teorie her, jakou tu zmínil Vojtěch Franče, by neměla tuhle kategorii her ignorovat. (já bych aspoň nedokázal ve "stručném herním dějepisu" vynechat Elite, Pirates! nebo sérii TES, Civilizaci reprezentují jen screeny, na kterých nejde ilustrovat její jedinečnost... nevím; já třeba nemám vztah k plošinovkám, ale Prince of Persia nebo Another World jsou pro mě i tak zásadní hry). Q.F. Do jisté míry jsem se pochopitelně (chtě nechtě) samozřejmě stylizoval do role "kurátora", který vybral z toho množství ty hry, které považuje za zásadní. Ale rozhodně to nebyl jediný či dokonce rozhodující faktor. Ve zcela původné osnově jsem měl přes 200 her (a ke každé jsem plánoval 10 screenshotů), a už při tomto nástřelu jsem věděl, že nejmenuji zdaleka všechny. Takže jsem to redukoval a tak nějak logicky zůstaly ty hry, ke kterým mám co říct nejvíce.OdpovědětVymazat Při stížnostech na nedostatek "dospělých her" mám spíš na mysli téma her, i když komplexita se mnohdy s tím může vázat. Určitě jako zpětně vnímám chybu, že jsem se snažil vývoj grafického designu převést na obecnou historii / výjimečné hry. Za normálních okolností bych si jmenované hry nedovolil vynechat. V další práci se hodlám vzdálit obecné časové linii vydávání her, chci se soustředit na typové žánry, zaměřit se hlavně na hry gamedesignérů - umělců, protože v tomto oboru konkrétně vidím slabou informovanost obecně. Nezávisle na tom udělat sérii o komerčních hrách, modech, freeware scéně... ale to bych se asi zbláznil, kdybych to neměl jako fulltime job. Každopádně díky za komentář.


Cestující Leo Express, kterým dopravce v dalších dnech zrušil spoj, na který už měli jízdenku, si na facebookovém profilu dopravce stěžují, že firma jim současně automaticky zrušila i zpáteční jízdenky na spoj, který zrušený nebyl, nebo že jim firma účtuje storno poplatek za tyto jízdenky.


source: wikipedia

text: Adelheid je český film režiséra Františka Vláčila, natočený v roce 1969 podle stejnojmenné novely Vladimíra Körnera. Děj se odehrává v Sudetech krátce po skončení druhé světové války. Do vesnice je jako správce znárodněného majetku přidělen bývalý voják ze západní fronty (Petr Čepek), je ubytován ve vile po místním aktivním nacistovi, kde se setkává s jeho dcerou (Emma Černá). Ve filmu se stýkají traumata obou hlavních postav, způsobená prožitými událostmi. Atmosféru filmu úspěšně doplňuje a spoluvytváří sborová hudba ve stylu germánské majestátní hudby Richarda Wagnera od skladatelů Bacha a Strausse mladšího. Film byl natáčen v Kryštofově Údolí u Liberce a na zámečku v Lužci u Lubence na Podbořansku. Vyrobilo Filmové studio Barrandov ČSSR roku 1969. Děj filmu Úvodní scénou filmu je záběr na projíždějící parní vlak jedoucí podzimní krajinou. Sedí v něm Češi a Slováci, kteří pravděpodobně jedou osídlit daný kraj, jímž je kterási část Opavska. Je tam i mladý muž v kožené bundě. Jakmile vlak zastaví a vtrhnou do něj četníci, mladý muž se dostane do podezření, že je Němec. Četníci ho přinutí vystoupit. Vyvolá potyčku, ve které dostane ránu do hlavy. Jedna Češka na něj dokonce plivne. Na četnické stanici nadstrážmistr Hejna (Jan Vostrčil) dlouho odmítá uznat jeho dokumenty, podle nichž má dovolení od vysokého důstojníka na ochranu a na místo v zámečku Schwarzbach (Černý potok). Celkově se k němu četník chová arogantně, ale nakonec ho přesvědčí telefonicky štábní kapitán. Mladý muž, bývalý poručík britského královského letectva Viktor Chotovický, jenž pro žaludeční vředy strávil válku ve vojenském skladu, odmítá přijmout samopal na svou ochranu. Cestou na zámeček potká mladou selku, která mu ukáže správný směr a varuje, aby se vyhnul blízké louce, která je ještě plná neodklizených min. Dále se dozvídáme, že náš hrdina už z rodiny nikoho nemá. Jeho nový domov, malý zámeček na opuštěném místě na venkově, je prázdný, chladný a plný nepořádku. Procházeje se zásadně se zbraní, překvapí ho mladá Němka drhnoucí podlahu. Komunikace mezi nimi je obtížná, jelikož oba znají jen své rodné jazyky. V dalších dnech se Viktor Chotovický ubytovává a přijímá od ní stravu. Dozvídáme se, že je zde kvůli terapii svých žaludečních vředů: musí jíst vydatně a často. Při návštěvě nadstrážmistra Hejny se dozvídáme, že mladá slečna je dcerou největšího místního německého zločince Heidenmanna, kterému tento zámeček patřil a ona že zde pochopitelně bydlela. V současné době je její otec ve vazbě v Olomouci a hrozí mu provaz. Chotovický žádá četníka o Adelheid; chce si ji držet jako hospodyni a kuchařku. V dalších dnech se Chotovický chce s Adelheid sblížit: dává jí cigarety a naučí se pár německých výrazů. Po noční pitce s Hejnou a jeho mladším kolegou (Pavel Landovský) je Chotovický oba vyhání, protože ho namíchlo, že nadstrážmistr střílí do nástěnného obrazu. Uražený nadstrážmistr hrozí, že mu Adelheid odvede. Poručík a Adelheid spolu stráví noc v posteli. Další den jí poručík vypráví zážitky ze svého života. Česky, takže žena mu nerozumí. Stráví spolu další noc. Ráno přijdou za Adelheid dvě staré Němky se vzkazem, že její otec byl odsouzen a oběšen. Poručík se k ní přesto chová přívětivě, ona ho však odmítá. Někdo na něj střílí zvenku. Zjišťuje, že se někdo s klíčem dostal dovnitř. Po návratu z lesa má Chotovický žaludeční záchvat. Napije se vody z vodovodu, Adelheid mu pomáhá. Později přichází nadstrážmistr a varuje ho před bratrem Adelheid, který prý na východní frontě ve skutečnosti nepadl, ale potlouká se po okolí a je nebezpečný. Poručík tomu nevěnuje pozornost. Vymění přítomnost Adelheid (za to, že neodejde do sběrného tábora) za dvě lahve koňaku. Nadstrážmistr zůstává přes noc. Ráno poručík nachází stopy po vniknutí neznámého vetřelce do domu a v koupelně mrtvolu nadstrážmistra v kaluži krve. V jedné místnosti nachází mladého muže se samopalem. Adelheid na něj volá „Hansi!“. Jen tak tak se poručík vyhne střelám ze samopalu. Za zavřenými dveřmi předstírá, že byl zasažen. Po příchodu Hanse Heidenmanna zápasí oba na život a na smrt. Boj přeruší Adelheid, která Chotovického udeří několikrát tyčí. Když se probírá z bezvědomí, přijdou k němu četníci a vojáci. Další scéna se odehrává po výslechu četníky a vojáky, kteří zastupují policii. Chotovický s ovázanou hlavou s pomocí tlumočnice sděluje zadržené Adelheid, že ji odvezou do Olomouce a že on má proti ní svědčit. On jí ale odpouští a říká jí, že je jediná, koho na tomto světě má. Ptá se jí, jestli ho celou dobu tak nenáviděla. Ona se tváří udiveně a vysvětluje, že nevěděla, co od něj má čekat. Jasno jí bylo, až když jí tehdy večer poslal do postele, ať na něj čeká. Poručík jí nabízí pomoc, ale vojáci mu ji náhle odvedou. Následuje rozhovor mezi štábním kapitánem a jeho podřízeným. Náhle přiběhne voják: Obviněná je na toaletě a neotvírá. Když vypáčí dveře, Adelheid je oběšená. Chotovický odchází do zasněžené krajiny. Lomcuje brankou hřbitova, ale je zamknuto. Poslední záběr filmu je na německý kříž obklopený zasněženou krajinou, po které Chotovický kráčí k minovému poli z úvodu filmu... Odkazy Reference Externí odkazy České dramatické filmy Filmy z roku 1969 Filmy Františka Vláčila České filmy natočené podle knižní předlohy


text: Groteska je dramaturgický útvar vyskytující se ve filmu hraném i animovaném, popřípadě na divadle či v literatuře. Jedná se o žánr, který za svůj hlavní atribut zvolil humor (nejčastěji situační) či komiku, někdy i na úkor ostatních rozměrů díla jako je děj, zápletka, výprava a podobně. Groteska má jako žánr tradici již od počátků filmové tvorby zejména v oblasti němého filmu. Groteskno Dílo je nazváno groteskním, když dojdeme k přesvědčení, že způsob autorské interpretace reality překročil jistou intuitivně cítěnou mez a přerostl v její subjektivní víceméně disharmonickou deformaci. Groteskno nacházíme všude tam, kde výpověď autora neodpovídá dobové normě ve vnímání a zobrazování světa a staví se vůči ní, často ve snaze o realitě podat novou a podstatnější výpověď. Typické je zde nesourodé kombinování různých prvků (věcí, dějů, postupů, hodnot, forem) tak, že výsledek přestane dávat tradiční smysl, čímž ale v jiné rovině vznikne smysl nový. Obsahem může jít o díla fantazijní, humorná, satirická, neúměrně optimistická i pesimistická. Druhy České pojetí grotesky V grotesce postavy jednají v rozporu s předpoklady a zvyklostmi, se vznešenými zásadami a záměry, úmysly, jež proklamují. Jako groteska zaznívá například vypravování o průběhu polní mše sloužené feldkurátem Katzem v Haškových Osudech dobrého vojáka Švejka za světové války. Americké pojetí grotesky V grotesce (zvlášť v americkém typu grotesky známý i jako slapstick) se člověk může setkat s extrémním fyzickým násilím, převyšujícím běžné hodnoty skutečnosti. Tak například, nějaká postava je silně udeřena obrovskou pánví, nebo vběhne přímo do zdi, ale nic se jí nestane, je velice naštvaná, neboť něco hledá, prohledá celý svět a nakonec zjistí, že ta věc je vedle něho,nebo v lese jede na Skateboardu,narazí do stromu a vyrazí si zuby. Tyto nadsazené situace se často objevují v amerických animovaných seriálech známých jako cartoon (jako Tom a Jerry, Road Runner, aj.) Reference Externí odkazy Druhy humoru Divadelní žánry Filmové žánry Literární pojmy Literární žánry


source: fineweb

text: Copyright © 2013 Nehtik.cz. Kategorie Novinky Akrylové nehty Desinfekce Depilace Gely na gelové nehty Gel laky UV Gel laky měnící barvu Laky na nehty Lepidla na nehty Knihy Nástroje a pomůcky Nehtové tipy Odlakovače a čističe P.Shine - Japonská manikúra Parafínový systém Péče o ruce a tělo Péče o řasy a obočí Pedikúra Pilníky na nehty Podpůrné přípravky Razítka na nehty Sady na modeláž nehtů Štětce na nehty UV lampy, Brusky, elektro Výživy pro nehty Zdobení na nehty Air Brush barvy Air brush šablonky Barevná síťka Barevná síťka - blistr Barevné listí Barevný pigment Brokáty kosočtverce Broušené kamínky - zirkony CD - kolečka s dirkou Čtverečky Čtyřlístky Delfínci Diamanty Drcené lastury Drcené sklo FIMO zdobení Fólie lepící Folie ozdobná Fólie trhaná Glitry - třpytky Granulky klasic Hologramové nitě Hvězdičky Kamínky Swarovski Karusel Kytičky Motýlci Očíčka Ovoce 3D Peří Piercing/přívěšek do nehtu Playboy Samolepky Samolepky 3D Samolepky Creativ Šablonky na nehty Šablony na zdobení lakem Šestihránky Šupinky malé Vodolepky Zdobící akrylové barvy na nehty Prstýnky na nohy Tattoo na tělo AIR BRUSH SYSTÉM - Sparmax Výprodej Oriflame - 50% - - - - - - - ŠKOLENÍ !!! Cedro Dashing diva Enii-nails Farmona Golden Rose LECHAT nail system LION Cosmetics Missiva Nailee Nailery She-Nails Solinberg Sun Flower Tasha Slevy ... Nové zboží ... Všechno zboží ... Čtyřlístky V této kategorii není vloženo žádné zboží.


V Přerově projel vlak jedoucí ze Starého Města u Uherského Hradiště návěstidlo zakazující jízdu a následně narazil do zarážedla na konci kusé koleje. _ foto: Drážní inspekce


GlaxoSmithKline je nadnárodní společnost sídlící v Londýně a zaměstnávající celosvětově 100 tisíc lidí. Podniká v oblasti léčiv, volně prodejných i na předpis, a vakcín i potravinových doplňků.


text: Jakmile budete mít vytvořený hráčský účet, musíte se k němu za pomoci vašeho uživatelského jména (email anebo telefon) a hesla přihlásit. K tomu vám slouží odkaz “účtenkovka přihlášení“ v úvodu této stránky. Po přihlášení na Můj účet budete mít k dispozici Nastavení, tedy možnost změnit vaše již zadané údaje, včetně způsobu vyplácení výher a podobně. Dále Moje Účtenkovka nabízí registrace účtenky, kdy v menu stačí kliknout na Nová účtenka. Užitečný je taktéž přehled o všech vašich účtenkách, které jsou setříděny na všechny účtenky, aktuální losování, minulé losování atd. Stačí si překlikávat, které chcete zobrazit. U každé máte vidět stav, tedy zda se teprve ověřuje, je ve slosování, je výherní nebo ne a podobně. Po slosování se vám bude hodit i rychlé tlačítko Výhry, pod kterým ihned uvidíte, zda vyhráváte v Účtenkovce nějaké ceny. Výsledky účtenkové loterie jsou oficiálně zveřejňovány v odpoledních hodinách 15. den v měsíci, a to zde na našich stránkách, stejně jako na stránce uctenkovka.cz


text: Když v roce 1873 William Willis vynalezl platinotisk, další z ušlechtilých tisků, netušil, že půjde o jakýsi klenot, který časem bude získávat čím dál více na své hodnotě. Nejen proto, že platina je jeden z nejdražších kovů. Je to proto, že kopírování negativu v přímém dotyku s papírem, jehož citlivá vrstva obsahuje soli železa a platiny, je dnes dílem jen skutečných mistrů svého oboru. Jde o technologii, která je téměř zapomenuta. Ustoupila do pozadí někdy v 1.světové válce. Robert Vano se k „platinové“ technologii vrátil. Do tzv. „Platinum Collection“ zařadil své nejvzácnější snímky. Jsou nádherné, jsou na ručním papíru, mají svůj zvláštní sépiový barevný tón a voní stářím i když staré nejsou. Ruční papír určený pro platinu získává Robert Vano v Paříži. Platinovou tekutinu, která se na něj nanáší, lze sehnat jen na jednom místě v Americe. Spočtěte si náklady na jeden snímek. Poštovné přijde na 70 dolarů. Papír (2 kusy) na 40 dolarů a platinový roztok 25 ml stojí 250 dolarů. Z tohoto množství vytváří Vano dvě fotky. Boy in a white shirt, Praha 2006; foto Robert Vano Jak jste se s touhle zvláštní technologií seznámil? Viděl jsem to tenkrát u skoro osmdesátiletého fotografa Penna v New Yorku. Mně bylo dvacet a divil jsem se, proč se s tím tak patlá, vždyť je daleko jednodušší donést filmy do laborky, kde vám z toho udělají „á čtyřku“ a je to. Tyhle fotky mnohdy nemají dlouhé trvání. Ve velkých galeriích např. v Metropolitan muzeu, nebo v Centre Pompidou nemůžete uplatnit digitální tisk. Nevěří, že by ve stejné kvalitě vydržely rok nebo dva. Zatímco naše prababičky na fotografiích jsou pořád nádherné, fotky, které jste vyfotil před pěti lety, jsou už změněné. Ve velkých galeriích je nechtějí. Požadují pouze fotografie, které byly vyhotovené technikou starší padesáti let. V Guggenheimu nakoupili Warholovy fotky za pět milionů dolarů, ale protože byly pořízeny Polaroidem, tak všechny vybledly. Platině se dá věřit stoprocentně. Celá fotografie vzniká kontaktním otiskem negativu na papír. Nepoužíváte žádnou jinou chemikálii, dokonce ani elektřinu nemusíte mít, protože pozitiv se vyvolává na sluníčku. Platina reaguje jen na ultrafialové světlo. Má to skutečně krásnou barvu. Černobílá není černobílá, má nádech dohněda. Lidé si myslí, že zhnědla stářím. Ale já myslím, že tuhle barvu měly i ty dávné fotografie, když vznikaly někdy na začátku 20. století. Prostě už tehdy vypadaly tak trochu staře. Winter garden, Praha; foto Robert Vano V „platinové kolekci“ máte i fotografie pořízené z míst, na kterých před vámi už mnozí fotografové se svými stativy stáli. Fotíte často notoricky známá místa. Ano. Vyhledával jsem místa, která třeba fotil Karel Plicka. U něj se mi moc líbily mraky. Čekal jsem na takové mraky třeba i rok. Žádné mi pořád nešly. Tenkrát jsem bydlel blízko Žižkova. Jednoho rána z balkónu je vidím. Myslím, že to bylo tak ve čtyři ráno. Jako by byl snad konec světa, mraky přišly. Mám štěstí, že vstávám brzy. A byl to fofr. Musel jsem to stihnout skutečně rychle. Jakou používáte expoziční dobu na tento typ fotografií? Ve dne nikdy nefotím delší dobou, než je osm vteřin. Mám dokonce rád, když se věci hýbou, aby byly trochu „mázlé“. Moje fotografie nejsou moc ostré. Když jsem fotil s lidmi, kteří dělali fotky ještě za první republiky a ptal se, jak to že to fotili tak, že jejich postavy mají třeba rozmazané uši, odpovídali: „A kdo řekl, že fotka musí být ostrá?“ Ostrá musí být možná jen fotografie mozku, aby chirurg neřízl vedle. Ale ne takovéhle fotografie. Problém je, že dneska vám fotografie posuzují lidé, kteří tomu moc nerozumějí. Je řada těch, kteří si hlavně hlídají pixely. Když jim fotku pošlu mailem a nemá 300 dpi, nechtějí mi ji vzít. Pak povídám, buď si to převzorkujte, nebo si sem pro ni musíte dojít. Moje fotografie má taky třeba 100 mega a mě mailem neprojde více než pět, protože mám často negativ o velikosti 18 × 24 cm. Nebo se mě také ptají, proč vůbec dělám platinum? A já odpovídám: „A proč se dělá ferrari? Proč lidi nejezdí pořád jen trabantem?“ To je podobné. Tulips, Praha 2004; foto Robert Vano Dostal jste nabídku udělat portrét Václava Havla. Měl však čas pouhých patnáct minut. Takže jste prý odmítl... Nebyla to škoda? Já bych to nezvládnul. Nerad dělám ve stresu. Nejsem reportážní fotograf. Vždy dopředu mám představu, jak má fotografie vypadat a potřebuji ji udělat, aby byla hezká. Patnáct minut je pro mě málo a nevěděl jsem, jestli bych to stihnul. Jak tedy postupujete při tvorbě portrétu? Nejdříve si s těmi lidmi musím promluvit. Teď si na příklad u mne objednali fotografii na obal CD hudebníci. Poprosil jsem je, aby mě svoje nahrávky poslali, abych se s nimi seznámil. Podle hudby jsem chtěl zvolit prostředí. Skladby byl modernější a hrálo je tříčlenné hudební těleso – harfa, housle a violoncello. Z toho jsem byl nejdřív hodně zmatený, autory jsem neznal, musel jsem je vyhledat na internetu. Dozvěděl jsem se, že podobná díla vznikala mezi válkami někdy ve 30. letech. V době plné událostí, kdy se ve společnosti měnilo všechno, co bylo zažité. Měnilo se i estetické vnímání. Sukně se odřízly, najednou nebyly korzety, ženské začaly chodit v kalhotách, na koních nemusely sedět bokem, seděly v sedle jako chlapi, tancoval se charleston a byli transvestiti a Josephine Baker, a Jean Cocteau a taky byl Berlín a šňupal se kokain. V tu dobu tedy vznikala tato muzika. Klasika vznikající v převratné moderní době. Nepřicházelo v úvahu, abych udělal fotku tak, že ti muzikanti jdou po louce a skáčou přes potok. Řekl jsem si, že bych měl udělat něco podobného, jako dělá například Newton, elegantní spojení klasiky s něčím „extravagantním“, možná i úchylným. Může to být na příklad žena oblečena v klasickém oblečení, ale jedno prso má odhalené. Nechtěl jsem tam mít jen tak holku s harfou. To už bylo milionkrát. Když mám sám v sobě jasno, pak připravím několik předloh a ti lidé buď řeknou ano, nebo ne. Ale někdy je to tak, že ti lidé sami předloží svoji představu. Je to pak horší? Ne... není. Nemusím vymýšlet. Samozřejmě, když řeknou, že chtějí fotit někde na Lomnickém štítu, pak řeknu, že ne. Kdyby chtěli fotit něco s autem, tak na to také nepřistoupím. Nemám řidičák a nepoznám jedno auto od druhého. Swiming pool, Marocco 1973; foto Robert Vano Ale dostal jste požadavek od cihláren Wieneberger nafotit cihly. Ne tak docela, šlo o jejich výrobky, ale dostal jsem v té zakázce svůj prostor – nafotit akty. Firma vybrala diapozitivy cihel, ty se promítaly na pozadí studia a model se postavil do takové pozice, aby to vše spolu hrálo. Tuhle práci jsem měl rád pro nový postup. Vyhovovala mi i koncepce domu a bydlení a s tím související téma rodiny, tepla, země, stability atp. Mnohem více, než kdybych fotil třeba nějaké auto. V autě to prostě neznáte... Ne... (smích) Když to jde, tak cestuji vlakem. Jednou mě vezli autem po dálnici a málem jsem se tam počůral strachy. Povídám, proč jedeme tak rychle? Asi že se brzy chtěli vrátit domů. Ale já z toho žádný zážitek neměl. Kdyby mi řekli, musíme jet autem, protože pak budeme mladší, nebo vyšší, naroste nám pinďour po kolena, vy dostanete milion dolarů, ale nic, nic, nic. Ani mi nenapekli štrůdly. Nic. Vlaky byste uměl? Hlavně ty starší, ty mám rád. Ano...to bych mohl. Je v nich romantika. V životě jste se hodně nacestoval... Ano... ...a přitom téma Prahy se ve vašich fotografiích objevuje ze všech měst nejčastěji. Je to tak. Nikdy jsem nefotil třeba New York. Nikdy jsem nefotil tak, že bych si vzal na krk foťák a šel s ním třeba do Adršpachu... Když jsem fotil nějaká místa, tak vždycky jen ta místa, která byla poznamenána prací. Ale myslím si, že je to věkem. Některé snímky Prahy jsem si po návratu do Čech prostě chtěl udělat po svém. Přál jsem si vás vidět, jak pracujete ve studiu. Ale řekl jste, že bych musel počkat rok. Že rok nebudete fotit. Rozuměl jsem tomu dobře? Je to tak. Teď jsem zavalený přípravou srpnové výstavy a monografie. Je to podobná situace jako když někdo připravuje novou desku. Zavře se a dělá na ní a pak jede na koncerty. Je to kniha o čtyřiceti letech práce. Já jsem asi jediný fotograf, který hodně pracoval, a přitom soubornou kolekci fotografií v žádné knize nemá. Dělal jsem pro Armani, Elle, Versace, Vogue, Bazaar, Donna, Seventeen, Mademoiselle,... Gucci, Pucci, Capucci a nic. Nemám žádný katalog. Někdo cvakne fotku a hned má kalendář, katalog a píše životopis, že byl v Brně a kdesi cosi. Já nemám nic. Už na tom dělám dva roky. Minulý rok mi bylo šedesát let, byla nejlepší příležitost, ale v nakladatelství řekli, že když je olympiáda, že dělají knihu o olympiádě. A pak že musí vydat deset kuchařek a deset knížek horoskopů a numerologií, aby se to zaplatilo. Samozřejmě i letos celá ta akce bude hodně stát, nájem síně, knížka, stěhování výstavy... Záleží na sponzorech, zda se to všechno podaří, přišla krize, uvidíme. A v těhle stresech, které jsou s tím vším spojené, já fotit nemůžu. bez názvu; foto Robert Vano Když hovoříte, tak se usmíváte i když jde o vážné věci. Na lidi přenášíte jakousi „pohodovou“ náladu. Do televizního pořadu, ve kterém jste nedávno hovořil, jste vnesl báječnou atmosféru. Ale na fotografiích, kterých si ceníte nejvíce, úsměv chybí. Jak se to stalo? (viditelně zaskočený) „Takhle jsem o tom nikdy nepřemýšlel. Nikdy jsem lidem, které fotografuji neříkal, jak se mají tvářit. Ale přitom fotky s úsměvem mám... jenom v té kolekci nejsou. Někdy lidé před velkým foťákem prostě zamrznou. Ale možná je to také tím, že to mám už tak rozdělené. Když fotím lidi pro firemní účely, tak se většinou musí pořád usmívat. Je to také taková „práce“, když těm lidem říkám: „usmívejte se“. V podvědomí pak zařazuji do Platinum Collection ty, kteří jsou prostě takoví, jací jsou. Ale jak říkám, nikdy jsem o tom takhle nepřemýšlel. To je zajímavé. (smích) Tak tam musím dát dvě fotky s úsměvem. Kirsten, Milano 1984; foto Robert Vano Odpovídám panu Vano, že samozřejmě nemusí. Jeho kolekce žádné úpravy nepotřebuje a jistě nečekal na mne, abych mu do toho mluvil. Výstava fotografií Platinum Collection se koná v galerii Mánes v Praze ve dnech 5. 8. – 9. 9. 2009.


Chcete bydlet u moře?


text: Tepelná kapacita je fyzikální veličina, která vyjadřuje množství tepla, kterým se těleso ohřeje o jednotkový teplotní rozdíl (v SI 1 kelvin). Protože teplo není stavová veličina, je nutné u tepelné kapacity specifikovat i tepelný děj, při kterém k přenosu tepla a ke změně teploty dochází, zpravidla pomocí veličin které se při daném tepelném ději zachovávají, ale předávané teplo na nich obecně závisí (např. tepelná kapacita při konstantním objemu, při konstantním tlaku, při konstantní magnetické indukci apod.). Značení Symbol veličiny: C, popř. K Jednotka SI: joule na kelvin, značka jednotky: J·K−1 Další jednotka: kilojoule na kelvin, značka jednotky: kJ·K−1 Výpočet Tepelná kapacita je určena jako podíl dodaného (nebo odebraného) tepla a teplotní změny, tzn. , kde je teplo, které bylo tělesu dodáno (nebo odebráno) a je rozdíl teplot mezi počátečním a konečným stavem, kdy bylo teplo dodáváno (odebíráno). Uvedený vztah bývá obecněji zapisován jako , či přesněji , kde teplo, teplota a jsou veličiny zachovávající se při daném tepelném ději, ale předávané teplo na nich obecně závisí. Příbuzné veličiny Měrná tepelná kapacita je tepelná kapacita jednotkové hmotnosti látky (v SI jednoho kilogramu). Tepelnou kapacitu tělesa o hmotnosti lze tedy vyjádřit ve tvaru , kde je měrná tepelná kapacita. Molární tepelná kapacita je tepelná kapacita vztažená na jednotku látkového množství (v SI 1 mol). Tepelnou kapacitu tělesa o látkovém množství lze tedy vyjádřit ve tvaru , kde je molární tepelná kapacita. Význam v termodynamice Měrná a především molární (zn. indexem "m") tepelná kapacita má veliký význam v termodynamice. Nesmírný význam tyto veličiny mají především v jejích specifických odvětvích jako např. v termochemii, které tvoří jádro fyzikální chemie. Pro běžné použití jsou důležité dvě různé molární tepelné kapacity: 1) Izobarická tepelná kapacita (tepelná kapacita při konstantním tlaku): parciální derivace tepla za konstantního tlaku je rovna parciální derivaci stavové veličiny – entalpie; značí se indexem "p" 2) Izochorická tepelná kapacita (tepelná kapacita při konstantním objemu): parciální derivace tepla za konstantního objemu je rovna parciální derivaci stavové veličiny – vnitřní energie za konstantního objemu; značí se indexem "V" Dá se dokázat, že tyto dvě veličiny jsou "svázány" vztahem: , který se pro ideální plyny zjednoduší na tzv. Mayerův vztah. Protože většina studovaných procesů probíhá za konstantního tlaku, pracuje se mnohem častěji s izobarickou tepelnou kapacitou. Je třeba ale zdůraznit, že samotná izobarická tepelná kapacita je závislá na tlaku jak ukazuje následující vztah. Tato závislost je ovšem velmi "slabá", navíc je korekce tepelné kapacity na tlak výpočetně velmi komplikovaná, a proto se tento vliv zpravidla zanedbává. Čtenář by se měl být vědom skutečnosti, že obě varianty popisu tepelné kapacity jsou veličiny, které na teplotě závisí, přičemž tato závislost je silná a poměrně složitá. Obvykle se na dostatečně úzkém teplotním intervalu nahrazuje např. polynomem. Na velmi krátkém teplotním intervalu je tato veličina v inženýrské praxi obvykle považována za konstantu. Tepelná kapacita hraje významnou roli např.: Při výpočtu tepla, které je zapotřebí na ohřátí/ochlazení hmoty mezi fázovými přechody Při přepočtu integrálních změn entalpie (příp. dalších termodynamických veličin) na jinou teplotu než při které jsou změřeny/tabelovány (tj. např. reakční entalpie, výparná entalpie, apod.) Literatura Novák J. a kol.: Fyzikální chemie bakalářský a magisterský kurz, skriptum VŠCHT Praha, Vydavatelství VŠCHT Praha 2008, . Související články Teplo Měrná tepelná kapacita Molární tepelná kapacita Termodynamická veličina Externí odkazy Termodynamika Fyzikální veličiny


Pozitivní noviny › Blanka Kubešová: Úvaha nad Pozitivními novinami a jejich pozitivním úkolem Na jedné straně mi srdce velí vřele souhlasit, to když večer poslouchám ony jen a jen hrůzné zprávy v médiích, na druhé si kladu otázku, zda je to správné – předkládat čtenáři jen a jen zprávy krásné a pozitivní, jako by se nic nedělo, jako bychom se procházeli růžovým sadem? Nepodobá se to až příliš „tlusté čáře“ a útěku od reality? A jak k tomu přijdou oběti, když nejen že nebyly ospravedlněny a pomstěny, ale když se o nich v zájmu pozitivní budoucnosti ani nemá mluvit? Vracím se z Čech do Švýcar. Z Prahy do Lucernu. Z domova... domů. Kde vlastně je můj domov? Po odchodu do ciziny v šedesátém osmém se na dlouhé desítky let nenacházel nikde jinde než tam, za dráty. Tam, kam jsem nesměla; kde ležela vlast zapovězená mně, mým nejbližším a dětem. Až teď v novém tisíciletí dostávám pocit, že mám náhle domovy dva. K tomu původnímu že přibyl i ten, který nás přijal. Vždycky se těším do Čech a do Prahy, velice silně tu cítím, že jsme dostali druhou šanci. Má to jen malý háček. V naší vlasti dál žijí a dožívají ti, kteří rozdávali rány a způsobili mnohá, často nezhojitelná utrpení vedle těch, kteří byli nuceni obětovat životy. Jan Zábrana ve sbírce Zdi vzpomínek se k tomu v 70. letech stavěl takto: S rukama, které se mě dvacet let pokoušely uškrtit, odmítám spolupráci. Pokorně a se smutkem doznávám, že mi je tento postoj pochopitelnější než ten, který oficiálně zastávají naši politici a zejména justice dnes. Když vidím, jak se v médiích znovu vyklízí prostor zločincům, když jsem nucena bezmocně poslouchat jejich nehorázné lži a vidím, jak se ke straně lotrů znovu hlásí už i mladí lidé, když slyším beztrestně opěvovat dobu stalinského teroru, pak silně vnímám i svoji – naši zodpovědnost a cítím, že ještě není čas přestat mluvit o mučení, kriminálech a šibenicích. I nadále by o nich měli slyšet a vědět ti, kteří měli to štěstí, že se narodili o roky později, nebo kteří se domnívají, že nic takového se nemůže opakovat. Proč to znovu rozebírat, vždyť už ty křivdy nelze napravit, říkáte si, a v tom máte pravdu. Napravit ne, ale pochopit jako varování. Jak by asi dnešní studenti rozuměli heslu ARBEIT MACHT FREI? A co takhle PRACÍ KE SVOBODĚ? Říká jim něco? Obojí je jedno a totéž – první heslo z nacistických, druhé z komunistických koncentráků 50. let. Náhoda? Učitelé se obyčejně téměř jednohlasně shodují, že padesátá léta už žáky nezajímají, pro ně je prý rok 48 totéž co 68. nebo 89. Možná se to domnívají i někteří z nás, a teď nemyslím jen na ty, kteří vytvářejí PN. Jestli je to skutečně tak, pak chyba určitě neleží jen na studentech. Že je třeba hovořit o minulosti mě nenapadá poprvé. Po jednom z představení „Deníku Leošky K.“ v Divadle U Valšů se spontánně přihlásili někteří studenti s tím, že tohle je doba, o které jejich generace mnoho neví; o které se ve školách ani v rodině mnoho nemluví. V podtextu to znamená, že dnes sice už pravda není vysloveně zakázaná, ale už jsme jí odvykli a příliš o ni nestojíme. Byla to akce právě těchto studentů, kteří se následně zasazují o to, aby se pořádala dopolední představení „Deníku“ pro školy a gymnázia. Mám tedy pocit, že pozitivní úloha nejen Pozitivních, ale všech novin každé doby je, snažit se podávat zprávy co nejvíc komplexní a objektivní, tj. nedívat se černými, ale ani růžovými brýlemi. Nedá mi, abych nepozvedl svůj hlas k výše uvedenému názoru paní Blanky Kubešové. Má samozřejmě v mnohém pravdu a já nehodlám ani trochu polemizovat s jejími názory, které se týkají práce, svobody či mladé generace a jejího vnímání světa. Musím však rozhodně polemizovat s tezí, že by měly Pozitivní noviny podávat zprávy co nejvíce komplexní a objektivní a nedívat se na svět ani černými ani růžovými brýlemi. Zní to na první poslech velmi logicky a správně, ale jen do okamžiku, než si znovu uvědomíte, PROČ VLASTNĚ TYTO NOVINY VZNIKLY, jaké mají poslání a v čem se chtějí doslova a dopísmene VYMEZOVAT oproti jiným periodikům. A jsme opět u tolik diskutovaného ÚHLU POHLEDU NA VĚC. Dáme-li si do názvu, že jsme noviny POZITIVNÍ, jistě v nich níkdo nebude očekávat zprávy z černé kroniky, stejně tak jako nebude předpokládat, že se na webu KATASTROFY.COM dočte o tom, jak se stále více seniorů seznamuje s počítačem a že jim to zkvalitňuje jejich život. Pozitivní noviny si nikdy nekladly do vínku být "normálními" novinami, s denním, vyváženým, objektivním, plnohodnotným, aktuálním zpravodajstvím.... Nemohou být takové z mnoha důvodů, a ani nechtějí! Rozhodly se nabízet lidem články plné pohody, radosti ze života, optimismu, inspirace, zábavy atd. bez jakékoli snahy o žurnalistickou objektivitu. Chtějí lidi POUZE bavit a dávat jim prostor pro uvolnění a odreagování. To je jejich hlavní a nejdůležitější poslání, nikoli tedy suplovat velké seriózní deníky, ale vytvářet JINÝ ROZMĚR PUBLICISTIKY, nabízet přesně definovanou, průhledně čitelnou čtenářskou alternativu, či - jak rád říkávám - budovat skutečnou OÁZU POHODY A OPTIMISMU NA SÍTI. Jinou otázkou je, do jaké míry se Pozitivním novinám daří tento záměr naplňovat. Faktem však zůstává, že každé noviny jsou přesně takové, jací jsou jejich autoři. Začneme-li do Pozitivní novin vnášet šedivé (rozuměj: ani černé ani bílé ani růžové) zprávy ve snaze či touze po objektivnosti, spadneme prostě do žumpy průměrnosti, neboť nemáme (peníze, podnikatelské prostředí ani profesionální zkušenosti) na to, abychom byli dobří. Nechtějme se tedy rovnat k nerovnému, poměřovat s nezměřitelným. Filozofie Pozitivních novin je naprosto jasná a průzračná, tak proč ji kalit pochybnostmi jakkoli a čímkoli motivovanými....? tak jsem si vás oba pěkně přečetl a snažím se o základní orinetaci, o co vám vlastně kráčí. Oba dva máte pravdu, nedá se vytknout téměř nic. Kdyby nebylo slova, které nás denně provází v médiích, v práci a sobě samých. Totiž "objektivita". Slyšíme co chvíli: objektivně vzato, objektivní důvod, objektivní pohled, objektivní názor. Nalistoval jsem si Wikipedii a zde stojí: Objektivita je kvalita či rys takového poznávání či popisu, které se snaží co nejvíce přiblížit svému předmětu, a tedy co nejvíce omezit vliv poznávající osoby. Je žádoucí právě proto, že nezávisí na osobách, a je tedy poplatný, přijatelný a použitelný pro každého. Z hlediska žurnalistického je objektivita jedno z nejdůležitějších kritérií zpravodajství. Poskytované informace by měly odrážet skutečnost, měly by být spolehlivé, přesné, fakta musejí být oddělena od názorů. Pavel má pravdu, když tvrdí, že noviny jsou takové, jaké jsou články v nich, ergo kladívko - jací jsou jejich autoři. Denní noviny čtu málo, ne proto, že bych byl středem jejich pozornosti, ale právě proto, že mají k o b j e k t i v i t ě daleko.Protože vliv poznávající osoby je značný až převažující, články jsou subjektivizovány a tudíž celé noviny jsou novinami názorů a nikoliv faktů. Noviny, lépe řečeno novináři nedávají prostor pro vytvoření vlastního názoru na fakta, ale názor vnucují. V honbě za prodejem se i ze včerejších novin "faktu" stávají noviny názorů, z nichž často vyzařuje neprofesionalita a spekulace. Noviny se tak houfně posouvají k bulváru a člověk se nemá o co opřít. S Pozitivkami to je přece jen jiné, nemýlím-li se. Články často obsahují názor autorův a tudíž se subjektivizují. Nemohou být ani novinami faktu a já pevně doufám, že se jimi nestanou jako se nestanou ani bulvárem. I článek paní Kubešové je jeden z mnoha názorů, který vzbudil pozornost Pavla a vyprovokoval názor. Objektivizace historie si vyžaduje držet se faktů, ať nám jsou příjemná či nepříjemná. Roky 1948 a 1968 v nás a v našich předchůdcích zajisté vzbuzují nepříjemné vzpomínky, podobně rok 1989 v někom příjemné, v jiném nepříjemné. Subjektivita a objektivita v historických souvislostech... Dnešní a budoucí studenti budou memorovat rok 1989 stejně tak jako my odříkáváme fakta o bitvě na Bílé hoře, o I. a II. světové válce. Názor nám nikdo nebere, fakta jsou daná. Bílá hora přinesla desetiletí útlaku, II. světová válka skončila zaplaťpánbů porážkou fašizmu. Jeden můj známý odpovídá na otázku, co je to historie asi takto: je to ulice, kterou důvěrně znáte, protože jí chodíte dvacet let. A pak vás jednoho dne někdo zavede k téže ulici z druhé strany a tvrdíte, že jste tam nikdy nebyli... Pozitivky plní svůj účel. Převaha článků je pohlazení na duši, prosta těžkých témat doby, je to čtení na klidné večery, zatímco venku jdou ženské obtěžkané starostmi a nákupními taškami. Divím se Pavlovi a Vaškovi, že jejich energie udržela při životě tento projekt, i když vím, že by s tím kolikrát nejraději praštili. A tak se, milá a vážená paní Kubešová, nezlobte, že se ty "naše" pozitivní noviny nestaly novinami faktů a jsou prostě jen tak pro pozitivní chvíle našeho veskrze a pohříchu negativního života. Jan Maruška, 12.10.2007


sólo, přírodní


era pujcka na md bratislava Žádost o půjčku >>, Zdarma do 9000 Kč, 500 Kč - 10000 Kč, Do 10 minut Půjčka ihned na účet je malá půjčka nebo li mikropůjčka, kdy získáte peníze ihned Vyplatíme vám výhodnou půjčku na OP, zažádejte a peníze můžete dostat ihned Potřebujete rychle půjčku 10 000 až 166 000 Kč splatnou max. do 48 měsíců. b online pujcka ihned na úcet jirkova SMS Půjčka7 do 5.000Kč Společnost Půjčka7 nabízí málé půjčky ve výši od 1 000 Kč do 5 000 Kč. Půjčku můžete získat Půjčka od 500 do 10 000 Kč ihned. w online nebankovní rychlé pujcky ihned kolína online nebankovní rychlé pujcky ihned svitavy nemocnice Pujcka 10000kc ihned - Rychlá půjčka online - expres, malá Jednoduchá žádost přes internet. malá půjčka 3000kč. pujcim nebankovni pujcka do 50000 online pujcka pred výplatou turnov menu formulář půjčka na směnku idnes a malé pujčky pred výplatouch 31. říjen 2016 Malá Půjčka - SMS půjčka ihned na účet. Malá Půjčka I Kratkodobe ceska sporitelna studentska pujcka na ucet bez registru rychlé půjčky pro Půjčka 10000 na 30 dní - Půjčky ihned na účet male pujcky na md kdy 18. září 2013 Půjčka přes internet? V dnešní době žádný problém, celou půjčku zvládnete online a sami. Proces celé půjčky je velice jednoduchý a rychlý.10000 Kč online nebo přes SMS, vyřízení půjčky do 60 minut, bez smlouvy a na Půjčka ihned na účet je malá půjčka do 10000 Kč, kterou můžete splatit až za cofidis pujcky bez registru a prijmu ihned 20. srpen 2015 malá půjčka 10000 bez registru. Sms mal půjčka bez registru na OP – Novinka v internetov strnky SMS pjka Rychl online ihned zjistit o pjku bez Půjčka 10 000 Kč z nebankovního sektoru vám ušetří čas, pokud využijete online srovnání, tak i peníze. Jedná se . Takto malé půjčky se obejdou i bez zástavy. Srovnání půjček » Podvodné půjčky » Rychlé online půjčky ihned na účet Nebankovní půjčky » . 10000 Kč - 700000 Kč 10000 Kč - 250000 Kč. online nebankovní rychlé pujcky ihned říčany forum w online nebankovní rychlé pujcky ihned sokolova novák půjčky youtube online pujcka bez doložení príjmu strakonice sk Půjčky bez registru a poplatku -pujcka-10000 vydělat #1 Mala Půjčka Před Vyplatou, Pujcka Po Telefonu - Senator Travel Online online pujcka frýdlant nad ostravicí wikipedia male internetove sms půjčky půjčky ihned rychlé online. Půjčky . Porovnání půjčka ihned malá půjčka ihned krátkodobá půjčka každému půjčka 10000 ihned. a malé pujčky pred výplatouch nova online pujcka quiz krátkodobá půjčka na směnku zkušenosti malé nebankovní půjčky vzor milan duda půjčky online nebankovní půjčky hradec králové otevírací doba a nebankovní pujcky online desnána n online nebankovní rychlé pujcky ihned cvikova l online pujcka ihned na úcet šluknova r malé půjčky před vyplatouch malá půjčka o víkendu na obcansky prukaz www audiomap de . Hererychla pujcka ihned na ucet ihned na ucetpůjčka 10000 akce ihned na OPRead Full bezhotovostní půjčka od provident fund v online pujcky ihned toužimo jaký je úrok u smárt půjčky quiz 11. říjen 2016 Nebankovní Půjčky Bez u Dluznikum 10000 Plzen - Sms pujcka pro maminky na md mala pujcky bez poplatku pujcky online bez Půjčka bez registru a doložení příjmu, schválení je hned Blesková malá rychlá ihned na bankovním účtě 10000 Kč · Malé půjčky ihned do 5 minut na účtu . n online pujcka bez doložení príjmu šenový u nebankovni pujcka hned pro nezamestnanet Půjčka 50000 online - , pujcky se zaznamem a ekzekuci. sumperk pujcka 10000. půjčka 500 000 kč. elektro pop pokud, mte stejnou banku dlouhodoba pujcka maminky na materske mlieko nebankovní pujcky online jablonné v podještědí dny cetelem půjčka 7000 jb půjčku si může dovolit opravdu každý.. půjčky 10000 většinou mají vyšší RPSN nebo poplatek za sjednání půjčky. Malé půjčky před výplatou ihned na účet. online pujcka letovice holland h online pujcky bez registru čáslavi nebankovní půjčky opava info Vyzkoušejte online SMS Ferratum půjčku! Ferratum půjčka 500 až 10 000 Kč. Je tu pro Vás rychlá Jsem rozvedená a žiji sama s malou dcerou. A jelikož Finská půjčka před výplatou Ferratum | Malá půjčka. Malá půjčka Feratum před výplatou. Vám přináší Ferratum půjčky před výplatou na 30 dní. Je to nebankovní online nové pujcky pred výplatou hradec králové farmacie Levnou půjčku můžete získat od nové nebankovní společnosti Vata. Žádost se Všechny tyto parametry bezezbytku splňuje malá půjčka od Click Creditu. p boleslav pujcky nebankovnictví Již delší dobu hledáte na aktuálním trhu správný peněžní prvek, který by Vám nabídl malé množství peněžních sum bez jakýchkoliv dohadů? Rádi byste dostali rychlá půjčka 10000 na obcansky prukaz www nutradit cz rychlá půjčka obratem na obcansky prukaz « malá půjčka na složenku za 5 minut. spolehliv snit msn online pujcka ihned na úcet kojetín nitra online nebankovní rychlé pujcky ihned opava info i extra rychlá půjčka bez registru centrum kalkulačka půjčky rpsn plzeň online kalkulačka půjčky vzorec Pujčka 10000 ihned na učet - Rychlé online půjčky do 24 hodin. Feature Requests. qewnbhyg22 posted this on Feb 1, 01:21. Rychlá půjčka bez nutnosti osobní online pujcka holešov akce 29. říjen 2016 Krátkodobé půjčky do 10 000 | SMS půjčky ihned na účet pujcky na md mala pujcka ihned na ruku malá pujčka dlužníkum malé půjčky před nebankovní pujcky online velké pavlovice online online pujcka bez doložení príjmu nová role ostrava IPůjčka - rychlá půjčka - rychlá, takzvaná finská, SMS půjčka do 10000Kč. Rychlé vyřízení půjčky. sms pujcka penize hned malá půjčka na cokoliv locolol com. online pujcky frenštát pod radhoštěm město 6. říjen 2016 MALÉ KRÁTKODOBÉ PŮJČKY >; DLOUHODOBÉ PŮJČKY ONLINE . +VÝHODY; První půjčka bez úroku až 10000Kč na 14 dní; půjčka ihned e malé půjčky vyškovo Výše půjčky: 500 — 50.000 Kč. Expres Cash půjčka: SMS pujcka CreditOn - Vybrat nejlepší nabídku! MALÁ PŮJČKA IHNED NA ÚČET KOMENTÁŘ. online pujcka ihned řevnice cz nebankovní půjčka kladno windows online pujcka ihned na úcet nýřany rozvoz x online pujcka ihned na úcet příbory Blesková malá půjčka ihned Malé půjčky na splátky Rychlé půjčky na účet první půjčky SMS Netcredit půjčka Půjčka 10000 novinka Půjčky do 5000 Půjčky do


text: Ahuitzotl [avicotl] (1486–1502) byl aztécký vládce, který ve vládě následoval po svém starším bratrovi Tizocovi. Po nástupu k moci při příležitosti dokončení hlavní pyramidy s chrámem bohů Huitzilopochtliho a Tlaloca nechal obětovat téměř dvacet tisíc zajatců, včetně žen a dětí, které Ahuitzotl zajal během dvouletého tažení do severní Oaxaky. Obětní obřad trval čtyři dny, od svítání do soumraku. Ahuitzotlova vláda byla dobou vojenských tažení směřovaných na jih a na sever od aztécké říše, i dobou povstání, která bylo neustále třeba potlačovat. Hlavní město říše, Tenochtitlán, za jeho vlády výrazně rostlo, jak dokazuje např. skutečnost, že dal ve městě postavit nový vodovod. Reference Externí odkazy Moctezumové Aztécká říše Panovníci předkolumbovské Ameriky Narození v roce 1486 Úmrtí v roce 1502 Úmrtí 2. září Muži


8. 7. 2014 Pozvánka na Old School Amiga párty - 1.-3. srpna 2014 Vážení přátelé, jako každý rok bych vás rád pozval na již asi šestý (nebo jubilejní pátý?) ročník Amiga párty ve Vraném nad Vltavou, stejně jako minulý rok - odehrávající se ve Staré Škole v téže obci! Po veleúspěšných akcích ve Vranských Papírnách (tehdy se vařil Lotus, Worms, Banshee, Body Blows) se akce přesunula do míst mého dětství. Loni jsme tam řádně zapařili Hired Guns, no letos to bude demoverze našeho skromného výtvoru - Chaos Guns. Pochopitelně se počítá s tím, že se budou hrát i jiné hry, pří 1000 padně že se nebude hrát vůbec a místo toho si pustíme nová dema, pokecáme o současném stavu české Amiga scény nebo se prostě jen vzájemně seznámíme. Vítáni jsou i ti, kteří na Amize nehrají, dokonce nepohrdneme ani lidmi, kteří Amigu nemají či neznají - Amig bude dost, zapůjčíme, zaučíme! Atmosféra akcí je bezkonkurenční a kdo dosud nebyl, nechť hořce lituje a hlavně - nechť napraví! Místo konání - Stará Škola ve Vraném nad Vltavou, ulice V Zídkách 128. Doprava - doporučuji z Prahy vlakem, dá se jet i autem po silnici - pozor na cyklisty (tou dobou asi ještě nebude cyklostezka hotová)! Až přijedete do Vraného, před Papírnami musíte odbočit doleva (bacha na ten rigol podél silnice!) a pak uzoučkou stezkou nahoru - před kolejemi opět doleva a doveze vás to až ke škole. Jako loni - vyvěsím tam boing bally, ale abyste věděli, po čem koukat. Mimochodem - pokud pojedete ze zahraničí, jako třeba z Brna, dá se přijet i přes Zvoli "zadem" (já tu cestu rád nemám, ale prostě důvěřujte své GPS). Co s sebou - dobrovolný finanční příspěvek bude fajn, úplně zadarmo pronájem zase není. Chcete-li přespat, můžete, karimatka a spacák je rozumné minimum. Poblíž je hospoda, případně bude k dispozici snad i lednice a základní sociální zařízení. Krom obligátní dobré nálady bude fajn, když vezmete i nějakou Amigu ;). Těším se na vás a šiřte slovo! 1 komentář:


Plachty - zakrýt vše potřebné! | Chytrý portál ušetří Na co v zimě nezapomenout? Zakrýt vše potřebné! S příchodem zimy si žádá zazimování nejen zahrádka a rostliny, ale také nábytek, různé nářadí či věci na dvoře. Nevíte, jak si s nimi poradit? Zkuste kvalitní plachty s všestranným použitím, které jsou vyráběny odborníky s dlouholetými zkušenostmi. Zdá se vám to zbytečné? Přesvědčíme vás, že i vaše věci okolo domu či na chalupě a zahrádce si zaslouží svou ochranu před nepříznivými vlivy! Před deštěm, sněhem i sluncem Povětrnostní vlivy zanechají často negativní následky na nábytku, předmětech či náčiní venku anebo okolo domu. Proto by vám v garáži neměla chybět praktická a velmi chytře řešená plachta z kvalitního materiálu, která je vybavena kovovými oky pro snadnou manipulaci a provlékání provazem. Díky tomu se plachta pohodlně upevní a zůstane přesně tam, kde ji potřebujete. Obávat se nemusíte silného větru nebo vytrvalého deště. Plachtami zakryjete a ochráníte vše potřebné – zahradní nábytek a stroje, náčiní, dětské hry nebo objemné předměty, které nemáte kam uschovat. Speciální plachta na auto zajistí také ochranu vašeho plechového miláčka před deštěm, spadaným listím, ptačím trusem nebo korozí. Ač se to může zdát jako zbytečnost, investice do kvalitní zakrývací plachty se vám vyplatí a to hned několikanásobně – prémiovou kvalitu plachet poznáte po prvním použití. Jejich materiál je totiž zpracován tak, že vydrží vysoké teploty až do 60 °C i mráz do minus 40 °C. U levných variant očekávejte, že se vám po vystavení na přímém slunci protrhnou nebo v mrazivém počasí potrhají. Pokud nevíte, kde koupit plachty na zakrytí, informujte se o nabídce například u firmy Plachty Štěpáník, která na trhu působí již od roku 1995 a tým odborníků neustále pracuje na vylepšování technologii zpracování i plnění náročných požadavků zákazníků na kvalitu. Velmi populární jsou rovněž stínící sítě na ploty, u nichž je dbáno na použití nejkvalitnějších PE vláken. Získejte soukromí po celý rok Ať už bydlíte v rodinném domě nebo vaše chalupa sousedí ze všech stran s obydlenými plochami, využijte praktických a velmi efektivních stínících sítí na ploty všech rozměrů. Stínící sítě jsou vyráběny z nejkvalitnějších PE vláken a díky zelené barvě přirozeně navazují na okolní prostředí a nestávají se nepříjemným rušivým elementem. Jednoduchou instalaci sítí doplňuje jejich vysoká odolnost a dlouhá životnost a především stínivost, díky níž získáte vytoužené soukromí. Rovněž v tomto případě platí, že je výhodnější investovat do kvality, která zaručuje barevnou stálost, odolnost proti změnám počasí i silnému větru. Levné kopie se velmi rychle protrhají, nemohou být vystaveny celoročně a nevydrží nápor vody nebo sněhu a mrazu. Vytvořte si své zázemí se správnou výbavou a příslušenstvím pro ochranu majetku i svého soukromí!


text: Ochrana osobních dat | COQUI shoes Naši milí zákazníci! Rozhodli jsme se zlepšit naše webové stránky a e-shop. Chvíli vám proto nepůjde nakupovat. Brzy bude vše tak, jak má a ještě lepší! Děkujeme za pochopení! email: info@coqui.shoes Účelem zpracování osobních údajů je:vyřízení Vaší objednávky a výkon práv a povinností vyplývajících ze smluvního vztahu mezi Vámi a správcem; při objednávce jsou vyžadovány osobní údaje, které jsou nutné pro úspěšné vyřízení objednávky (jméno a adresa, kontakt), poskytnutí osobních údajů je nutným požadavkem pro uzavření a plnění smlouvy, bez poskytnutí osobních údajů není možné smlouvu uzavřít či jí ze strany správce plnit,zasílání obchodních sdělení a činění dalších marketingových aktivit. Správce uchovává osobní údajepo dobu nezbytnou k výkonu práv a povinností vyplývajících ze smluvního vztahu mezi Vámi a správcem a uplatňování nároků z těchto smluvních vztahů (po dobu 15 let od ukončení smluvního vztahu). p


BMW 320d M-packet, rok výroby 2007, sportovní sedačky, manuální převodovka. Najeto 230400 km, pro více info telefon 739223539


text: Archiv doprovodných programů OPEN ART SPACE S MATĚJEM SMETANOU - ANIMOVANÝ OBRAZ - bezbariérový přístup - program s výtvarným ateliérem Milí budoucí účastníci workshopu, srdečně Vás zvu na experimenty s animovaným filmem, které se budou týkat mého videa „Je to jenom film“. Pokusíme se dát dohromady krátký ANIMOVANÝ FILM TECHNIKOU ROTOSKOPOVÁNÍ, tj. převádění natočených záběrů na animované, a přitom si řekneme něco o animovaném obrazu v současném umění. Žádné znalosti nejsou potřeba, na vzniklý film se na konci podíváme a budete si jej moci odnést s sebou domů na USB klíči (flash disk). Budu se těšit! Matěj Smetana Cena: 80 Kč / 1 osoba (v ceně je zahrnuto též vstupné do galerie a výtvarný materiál) Místo setkání: v mezaninu u návštěvnických výtahů na začátku výstavy (polopatro mezi přízemím a 1. patrem ve výtahu značeno jako M) Rezervace není nutná. Těší se na Vás Matěj Smetana, Šárka Matoušková a Michaela Trpišovská. Lektorské oddělení Sbírky moderního a současného umění Národní galerie v Praze Veletržní palác, Dukelských hrdinů 47,170 00 Praha 7 tel.: 224 301 003, email: email@example.com


text: Mexiko Hledáte-li místo pro dovolenou v Severní Amerika, pak je Mexiko vhodným místem nabízejícím pro každého něco. Proč platit víc, když nemusíte? Agoda.com nabízí nejlepší výběr hotelů v Mexiko , aby se vešly do vašich cestovních rozpočtů a preferencí. Skládající se z 32 oblastí, každá se svým vlastním prostředím, země nabízí návštěvníkům spoustu různých oblastí k prozkoumání. Země nabízí 407 jedinečných měst k prozkoumání, jako je Cancun, México, Playa Del Carmen. S naší zárukou nejlepší ceny jsme odhodláni nabídnout vám nejlepší hotely za nejlepší ceny.


Jak změnit výchozí aplikaci galerie pro Android | Novinky z gadgetů Dnes vám přinášíme novou aplikaci pro operační systém Android, pokud Aplikace Galerie ve výchozím nastavení je tento systém nepřesvědčuje. Je zřejmé, že aplikace, které jsou ve výchozím nastavení nainstalovány v operačních systémech našich mobilních zařízení nejsou vždy zbožňováni všemi uživateli. Pro všechny uživatele, kterým aplikace Android Gallery nevyhovuje, Představujeme alternativu k tomu, která si říká QuickPic. Aplikace QuickPic je alternativou, která nám umožní spravovat fotografie a videa pořízená naším mobilním zařízením s operačním systémem Android. QuickPic je již ve verzi 4.0 a je k dispozici ke stažení zdarma z obchodu Google Play. Tato aplikace je 100% kompatibilní s mobilními zařízeními, která mají systém Android nainstalovaný od své druhé verze. V této aplikaci budete moci vytvářet záložní kopie svých fotografií v cloudu, který označíme. Má také podporu pro scénu rychlých složek, možnost třídění složek podle velikosti nebo podpora účtů Google pro přihlášení. Takže teď víte, že jste-li unaveni nebo jste unaveni z aplikace Galerie ve svém mobilním zařízení a chcete svému systému dát nádech novosti, stáhněte si aplikaci QuickPic a začne vyšetřovat svou činnost, protože jak jsme byli schopni ověřit, dělá mnohem více akcí než ta, která je standardně dodávána v systému. Celá cesta k článku: Novinky z gadgetů » obecně » software » Jak změnit výchozí aplikaci galerie Android na QuickPic Tato směšná stránka je jediná věc, kterou dělá, je propagace aplikace. Kde je postup, aby aplikace přestaly zobrazovat možnost nahrát fotografie přes výchozí galerii, ale také zobrazovaly quickpic? Odpověď uživateli uygtuyg Top 15 Cydia Tweaks pro iOS 8 (část 3)


text: Jan Karafiát (4. ledna 1846, Jimramov – 31. ledna 1929, Praha<ref>Národní listy, 1.2.1929, s.2, Autor "Broučků" farář Jan Karafiát zemřel]</ref>) byl český reformovaný, po roce 1918 českobratrský evangelický farář. Patřil k neformálnímu hnutí, jehož ideálem byla krásná církev Kristova. Život Dětství Rodina Jana Karafiáta sice patřila k zámožnějším v Jimramově, jeho dětství bylo přesto velmi skromné. Otec František Karafiát se oženil s vdovou se čtyřmi dětmi. Společně pak měli dalších šest (takže jich bylo přesně tolik, co malých broučků). Z nich byl Jan předposledním. Studia Základní vzdělání získal v evangelické škole při místním sboru. Od jedenácti let studoval na německém piaristickém gymnáziu v Litomyšli. Vzdor národní i náboženské odlišnosti byl premiantem. V šestnácti letech studoval na německém evangelickém gymnáziu ve vestfálském Güterslohu (za podpory Theodora Fliednera, zakladatele institutu pro diakonky v Kaiserswerthu, kde studovala Karafiátova sestra), kde se ocitl ve vypjatě evangelickém prostředí. Vestfálští přátelé mu po ukončení gymnázia v roce 1866 umožnili teologická studia v Berlíně, Bonnu a ve Vídni. Studium ukončil zkouškou v roce 1869. Po skončení studií pracoval na doporučení svého vídeňského profesora Eduarda Böhla rok v Kolíně nad Rýnem v rodině vynálezce a továrníka Eugena Langena jako vychovatel, neboť nebyla v evangelických sborech volná farářská místa. Po roční vikářské praxi v Reformované církve v Roudnici v letech 1870–1871 odešel znovu na studia do Edinburghu na jednu z kolejí Svobodné skotské církve. Tato studia financovala Skotská svobodná reformovaná církev. Osobní a duchovní zrání Mladého teologa velmi ovlivnil pobyt v Kolíně nad Rýnem. Počítá jej ke školám ještě vyšším než univerzita. Rovněž pobyt v holandském sboru v Elberfeldu (od roku 1929 jedna z částí nově vytvořeného města Wuppertal) se svojí pietistickou atmosférou. V jeho čele tehdy stál Hermann Friedrich Kohlbrügge. Dr. H. Kohlbrügge i vídeňský Eduard Böhl měli na Karafiáta značný vliv. Krajina a detaily z domácnosti broučků byly inspirovány Elberfeldem Karafiátových a Kohlbrüggeových časů (např. středové okno nad dveřmi). Podstatná však byla prostota jejich víry. V rodině Langenových se Jan Karafiát seznámil s jejich příbuznou, Belgičankou Hermínou Schleichnerovou, na níž si myslel, avšak se svými city se jí nikdy nesvěřil a nakonec zůstal starým mládencem. Roku 1870 vstoupil do londýnského misijního bratrstva, byl vyslán do Roudnice nad Labem, náležející tehdy do krabčického sboru. Zde zřídil po vzoru Theodora Fliedlera černilovský farář Václav Šubert dívčí institut (dnes DOS Diakonie ČCE). Ačkoliv by misijní práce odpovídala jeho poslání, byl jí nakonec zklamán, neboť se od něj očekávalo, že bude místní zbožné katolíky přesvědčovat na evangelickou víru. Vděčně proto přijal od londýnského bratrstva jiné zadání: sepsat knížku o Janu Husovi. Hotova byla už na jaře roku 1871. Po jejím vydání se mohl vydat na studia do skotského Edinburghu jako host Skotské svobodné reformované církve. Zde se seznámil s bohatou šlechtičnou Joan Denistoun Buchanan of Auchentorley (1819–1912), která byla jeho celoživotním vzorem, intelektuální i materiální oporou a přítelkyní. Václavu Šubertovi Jan Karafiát půjčil i na tehdejší dobu značnou částku peněz, a to 6000 tehdejších zlatých. Tato částka odpovídá novostavbě menší školy. Pedagogická činnost Po skončení studií pracoval rok v Kolíně nad Rýnem v rodině továrníka Langena jako vychovatel. Po návratu ze Skotska roku 1872 učil náboženství, pedagogiku, didaktiku a češtinu v Evangelickém učitelském semináři v Čáslavi, kde působil i jako spirituál. Roku 1874 se stal jeho správcem. Duchovenské působení V letech 1870–1871 působil jako vikář Reformované církve v Roudnici (zakládal i sbor evangelíků v Lounech), odkud odešel na studia do Edinburghu. V letech 1875–1895 působil jako farář v Hrubé Lhotě (dnes Velká Lhota). Po dvaceti letech na Hrubé Lhotě (zde ho nahradil František Urbánek) odešel do Prahy, kde již nebyl ustanoven duchovním na žádném sboru; věnoval se práci na revizi Bible kralické a vypomáhal v různých sborech. Celý život ho trápila náboženská netolerantnost Čechů a nenávist mezi katolíky a evangelíky. V pamětech uvádí příklad z Německa: Evangelíků bylo ve městě málo a tak se dohodli s katolíky, že si v jejich kostele udělají mši časně ráno a potom bude mše katolická. Dále píše: Věc, v Čechách naprosto nemyslitelná. V Krabčicích pod Řípem na Litoměřicku připomíná zdejší působení Jana Karafiáta tzv. Karafiátův dům. Jan Karafiát je pochován na Vinohradském hřbitově a na náhrobním kameni je charakterizován jako „reformovaný farář mimo službu, spisovatel Broučků“. Dílo Broučci Je znám první českou původní autorskou pohádkou pro děti Broučci: pro malé i veliké děti (1876). Knihu vydal anonymně vlastním nákladem u Václava Horkého. Po sedmnácti letech byla objevena spisovatelem Janem Herbenem. Díky recenzi Gustava Gammy Jaroše v časopise Čas byla první edice rychle vyprodána a v roce 1894 přišla reedice. V roce 1902 vyšla knížka s ilustracemi Vojtěcha Preissiga, avšak jméno autora se objevilo až ve vydání desátém v roce 1912. Od roku 1929 až po druhou světovou válku vycházeli Broučci v češtině a němčině s ilustracemi Rudolfa Matesa. V 50. letech cenzura Broučky proškrtala v partiích modliteb, zfilmoval je Jiří Trnka jako loutkový film, později Československá televize podle knihy natočila kreslený film. Dílo je oceňováno pro básnický sloh a ve své době novátorský přístup ke světu dítěte, počítá s psychologií dítěte. O jeho náboženskou a morální hodnotu se ovšem vedou spory – vyčítá se mu důraz na bezmyšlenkovou poslušnost, která se (podle Maxe Webera) právě v reformovaném prostředí vysoce cenila. Svá autorská práva na tuto knihu Karafiát odkázal Českobratrské církvi evangelické, která díky tomuto štědrému daru mohla sponzorovat vydávání bible a církevních tisků. Pro děti Broučkova pozůstalost – kniha 30 pohádek (1900) Karafiátova čítanka (1924) Pro mládež Kamarádi (1873) – povídka o nešťastném manželství evangelíka a katoličky Biblistika Práce na revizi textu Bible kralické z roku 1613: 1878: Rozbor kralického Nového Zákona co do řeči a překladu: s hystoryí našeho biblického textu; nákladem spisovatelovým, V Praze 1878, 107 stran Od roku 1887 vydávala Biblická britská a zahraniční společnost text Bible kralické s některými pravopisnými a drobnými věcnými opravami Jana Karafiáta. Zásadní práce na revizi textu Bible kralické započal Karafiát roku 1905, již během pobytu v Praze, dokončil je o deset let později; jejich výsledkem bylo vydání bible z roku 1915 („text Kralický z roku 1613 podlé původního textu opravený“), importované do českých zemí až po skončení První světové války. Karafiátův revidovaný překlad vycházel ještě dlouho i po jeho smrti, je tištěn až do současnosti (např. vydání České biblické společnosti z roku 2014). Katechetika Sestavil stručný Reformovaný katechismus – Křesťanské učení/Katechismus Jana Karafiáta (1876). Homílie Šestnáctero pražských kázání (1905). Kázání Jana Karafiáta (1941) Historie Mistr Jan Hus (1872) V letech 1860 – 1927 sepsal pětidílné Paměti (spisovatele Broučků): Doba Jimramovská (1919) Na školách středních a vysokých (1921) Na školách ještě vyšších (1922) Doba práce A: Dvacet let na Valašsku (1923) Doba práce B: Přes třicet let v Praze (1928) Výbor Karafiátových Pamětí vydalo v roce 2020 s finanční podporou Ministerstva kultury nakladatelství Books & Pipes. Hudba a poezie Byl i muzikant a „Sionský básník“: 1876 vydal Reformovaný zpěvník 1900 Písničky svobodného (mimo jiné sem patří báseň Historie o hrnčíři) Publicistika V letech 1896–1905 též vydával Reformované listy, v nichž podával reformační program církve Kristovy na Zemi. V roce 1904 v nich ostře polemizoval s Masarykovým pojetím náboženství. Zde také zveřejňoval své studie k revizi Bible kralické. Odkazy Reference Literatura Josef Lukl Hromádka: Jan Karafiát (1925) Jan Toul: Jubilejní kniha českobratrské rodiny (1931) Rudolf Říčan: Jan Karafiát. Svědek víry v ráji srdce (1940) Stanislav Bendl: Ukázněná třída (2005), Z dopisů spisovatele Broučků Jana Karafiáta z let 1869 – 1899 (1934) Jan Konar: Jan Karafiát, in Jan Karafiát: Świetliki, 1964 BROŽOVÁ, Věra. Karafiátovi Broučci v české kultuře. Praha : ARSCI, 2011. 143 s. . Nad Karafiátovými Broučky : sborník k 50. jubilejnímu vydání Broučků / uspořádal Lubomír Balcar. Praha : Synodní rada Českobratrské církve evangelické, 1941. 142 s. [https://www.bookspipes.cz/jan-karafiat Jan Karafiát: Paměti spisovatele Broučků''. Brno: Books & Pipes, 2020. 320 s. ISBN 978-80-7485-225-1. Související články Moderní české překlady Bible Pomník broučků Externí odkazy Jan Karafiát v souborném katalogu Akademie věd ČR Jan Karafiát a Broučci na stránkách Velké Lhoty Jan Karafiát: Historie o hrnčíři https://www.ceskatelevize.cz/porady/1097944695-nas-venkov/405235100041014-tolerancni-kostel-ve-velke-lhote/ citarny.cz: Jan Karafiát Broucci online PDF Čeští teologové Protestantští teologové Duchovní Českobratrské církve evangelické Biblisté Čeští pedagogové Čeští spisovatelé 19. století Čeští spisovatelé knížek pro děti Čeští náboženští spisovatelé Spisovatelé píšící česky Pietismus Kalvinisté Valašsko (Morava) Umělci z Jimramova Duchovní z Čáslavi Duchovní z Loun Lidé z Roudnice nad Labem Narození v roce 1846 Narození 4. ledna Narození v Jimramově Úmrtí v roce 1929 Úmrtí 31. ledna Úmrtí v Praze Pohřbení na Vinohradském hřbitově Muži Čeští spisovatelé 20. století


Jak tedy u vás výběrové řízení vypadá?