3. 7. 2008 Obtížnost ve hrách - 1994 Když jsem se minule zmínil o Metroidovi, hned mne trklo, že šestnáctibitovou éru nejlépe shrnu pod hru typu Super Metroid. Původní Metroid je hopsačkoidní střílečka s lovkyní lebek Samus Aran, jedna z nejvíce sexy postav osmibitové éry. Nenechte se ale zmást, většinu hry chodí Samus oblečená v drsném kosmickém skafandru a je ozbrojená až po zuby: Každopádně - druhý díl vyšel na GameBoy a byl také dobrý - leč třetí díl - Super Metroid, je již na SNES a nedávno 1000 jsem se do něj pustil, jelikož má jít údajně o jednu z nejlepších her na SNES vůbec. A hned mi to připomnělo, že obtížnost ve hrách je pojem relativní v čase. Hned z kraje - Super Metroid není "tak děsivě" obtížný, jako jeho předchůdce. Po povinném úvodu a nabytí základních schopností a zbraní začíná poctivé zkoumání okolí. Však si prohlédněte mapu hry - jedno políčko je jedna obrazovka. Jak je vidět, rozlehlost je v tomto případě opravdu gigantická - tím se liší například od zmíněného Megamana. Není těžké hru dohrát, co se samotného mačkání tlačítek týče, ale spíše je těžké udržet v hlavě pozice důležitých míst, které postupně s nově nabytými schopnosti navštěvujeme a při každé návštěvě se dostáváme hlouběji a hlouběji, k jádru věci. Ne snad, že by bossové situaci zlehčovali. Dalším podobným příkladem je Legend of Zelda - Link to the Past. Tato hra je opět v jádru věci teoreticky jednoduchá, ale stejně jako Super Metroid - její obtížnost je skryta v důmyslně sestavených levelech, kdy po studiu mapy musíme odhalit tajné místnosti, které jsou ovšem potřebné k dohrání hry. Navíc celá hra má dvě verze - temnou a světlou - a v každé jsou jiné podzemí a jiné herní mechanismy. Jde o jednu z nejvíce detailně nadesignovaných her všech dob. Opět pro představu - (datově poměrně velká!) mapa celého světa - ale k této rozloze přidejte ještě jednou to samé v černém vydání a hlavně - desítku vícepatrových dungeonů, kde jsou ty největší zákysy. Hru jsem dohrál (na GBA) a její obtížnost řadím mezi střední. Problém je ale ve velké rozsáhlosti hry, kdy se člověk velice snadno zapomene, co má kde vlastně udělat a prostě se ztratí - což hrozí hlavně tehdy, když hru na chvíli odložíte (a toto platí i pro Super Metroid - jak dva dny nehraju, je to fuška se do toho dostat). Navíc některé prostorové hádanky nemají úplně logiku, prostě musíte zkoušet v nějaké lokalitě pixel po pixelu, jestli najdete správné místo. Stejně tak vás hra příliš neomezuje co do volnosti pohybu, takže skoro od začátku hry máte k dispozici několik stovek až tisíců herních obrazovek, které ale mají smysl procházet jen v jednom pořadí (hra je striktně lineární), takže cokoliv jiného je v podstatě bloudění. A to je ten problém. Pravdou ale je, že narazím-li na tento typ her, s takto stavěnou obtížností, jsem mnohem méně frustrován, než u her s nekonečným množstvím nepřátel - možná proto nejvíce miluji hry na přelomu 16 a 32 bitů, tj. okolo těch let 1993-1995, protože ty hry byly výzvou ne pro akci, ale pro rozsah. Pokořit takovou hru nemuselo být nutně těžké, jako spíše zdlouhavé - avšak nemyslím to pejorativně. Autoři těchto her nemohou být kritizováni za nehratelnou obtížnost, ale naopak hráči mohou být kritizováni za lenost a netrpělivost. Zároveň s tím ale dneska narážíme na ten problém, že herní délka těchto her je dneska neúnosná. Zatímco osmibitové hry mají instantní hratelnost, kterou můžeme začnout i ukončit prakticky kdekoli, tyto hry se musí hrát několik hodin denně - mnohdy dlouhé týdny i měsíce, abychom nakonec měli (bez jakékoliv podpory ze st 1000 rany zkušenějších kamarádů nebo návodů z internetu) za sebou stovky nahraných hodin bez dokončené hry - ne snad, že bychom se nudili. To tyto hry dneska vyřazuje z možnosti pořádného zahrání. Ona ta frustrace, kdy máte v Indiana Jonesovi měsíc zákys, se po pubertě začne prohlubovat, takže se musím veřejně přiznat, že Link to The Past jsem dohrál se třemi nakouknutími do návodu. Díky tomu jsem ji pokořil za necelých padesát hodin (jinak poctivého bloudění). Dneska spíše uvítám pokračování Zeldy, jako je Minish Cap nebo Phantom Hourglass, který se od Link to the Past liší zejména tím, že nám zmenšují možnost bloudit přirozeným omezením hranic herního světa. To umožní se soustředit na dílčí problémy mnohem lépe, než prolézání stopadesáti obrazovek "kam jsem to měl donést tu houbu - nebyl jsem už tady?". Ale ta výzva tady je, takže Super Metroida pokořím! Nenechte se ale zmást, většinu hry chodí Samus oblečená v drsném kosmickém skafandru a je ozbrojená až po zuby: Každopádně - druhý díl vyšel na GameBoy a byl také dobrý - leč třetí díl - Super Metroid, je již na SNES a nedávno 1000 jsem se do něj pustil, jelikož má jít údajně o jednu z nejlepších her na SNES vůbec. A hned mi to připomnělo, že obtížnost ve hrách je pojem relativní v čase. Hned z kraje - Super Metroid není "tak děsivě" obtížný, jako jeho předchůdce. Po povinném úvodu a nabytí základních schopností a zbraní začíná poctivé zkoumání okolí. Však si prohlédněte mapu hry - jedno políčko je jedna obrazovka. Jak je vidět, rozlehlost je v tomto případě opravdu gigantická - tím se liší například od zmíněného Megamana. Není těžké hru dohrát, co se samotného mačkání tlačítek týče, ale spíše je těžké udržet v hlavě pozice důležitých míst, které postupně s nově nabytými schopnosti navštěvujeme a při každé návštěvě se dostáváme hlouběji a hlouběji, k jádru věci. Ne snad, že by bossové situaci zlehčovali. Dalším podobným příkladem je Legend of Zelda - Link to the Past. Tato hra je opět v jádru věci teoreticky jednoduchá, ale stejně jako Super Metroid - její obtížnost je skryta v důmyslně sestavených levelech, kdy po studiu mapy musíme odhalit tajné místnosti, které jsou ovšem potřebné k dohrání hry. Navíc celá hra má dvě verze - temnou a světlou - a v každé jsou jiné podzemí a jiné herní mechanismy. Jde o jednu z nejvíce detailně nadesignovaných her všech dob. Opět pro představu - (datově poměrně velká!) mapa celého světa - ale k této rozloze přidejte ještě jednou to samé v černém vydání a hlavně - desítku vícepatrových dungeonů, kde jsou ty největší zákysy. Hru jsem dohrál (na GBA) a její obtížnost řadím mezi střední. Problém je ale ve velké rozsáhlosti hry, kdy se člověk velice snadno zapomene, co má kde vlastně udělat a prostě se ztratí - což hrozí hlavně tehdy, když hru na chvíli odložíte (a toto platí i pro Super Metroid - jak dva dny nehraju, je to fuška se do toho dostat). Navíc některé prostorové hádanky nemají úplně logiku, prostě musíte zkoušet v nějaké lokalitě pixel po pixelu, jestli najdete správné místo. Stejně tak vás hra příliš neomezuje co do volnosti pohybu, takže skoro od začátku hry máte k dispozici několik stovek až tisíců herních obrazovek, které ale mají smysl procházet jen v jednom pořadí (hra je striktně lineární), takže cokoliv jiného je v podstatě bloudění. A to je ten problém. Pravdou ale je, že narazím-li na tento typ her, s takto stavěnou obtížností, jsem mnohem méně frustrován, než u her s nekonečným množstvím nepřátel - možná proto nejvíce miluji hry na přelomu 16 a 32 bitů, tj. okolo těch let 1993-1995, protože ty hry byly výzvou ne pro akci, ale pro rozsah. Pokořit takovou hru nemuselo být nutně těžké, jako spíše zdlouhavé - avšak nemyslím to pejorativně. Autoři těchto her nemohou být kritizováni za nehratelnou obtížnost, ale naopak hráči mohou být kritizováni za lenost a netrpělivost. Zároveň s tím ale dneska narážíme na ten problém, že herní délka těchto her je dneska neúnosná. Zatímco osmibitové hry mají instantní hratelnost, kterou můžeme začnout i ukončit prakticky kdekoli, tyto hry se musí hrát několik hodin denně - mnohdy dlouhé týdny i měsíce, abychom nakonec měli (bez jakékoliv podpory ze st 1000 rany zkušenějších kamarádů nebo návodů z internetu) za sebou stovky nahraných hodin bez dokončené hry - ne snad, že bychom se nudili. To tyto hry dneska vyřazuje z možnosti pořádného zahrání. Ona ta frustrace, kdy máte v Indiana Jonesovi měsíc zákys, se po pubertě začne prohlubovat, takže se musím veřejně přiznat, že Link to The Past jsem dohrál se třemi nakouknutími do návodu. Díky tomu jsem ji pokořil za necelých padesát hodin (jinak poctivého bloudění). Dneska spíše uvítám pokračování Zeldy, jako je Minish Cap nebo Phantom Hourglass, který se od Link to the Past liší zejména tím, že nám zmenšují možnost bloudit přirozeným omezením hranic herního světa. To umožní se soustředit na dílčí problémy mnohem lépe, než prolézání stopadesáti obrazovek "kam jsem to měl donést tu houbu - nebyl jsem už tady?". Ale ta výzva tady je, takže Super Metroida pokořím! Přihlásit se k odběru: Komentáře k příspěvku (Atom)


source: wikipedia

text: Wikiknihy (z anglického ) je sesterský projekt Wikipedie, obsahující volně šiřitelné učebnice všeho druhu, manuály a podobné texty. Projekt byl založen 10. července 2003, původně v angličtině. Česká verze vznikla v druhé polovině roku 2004. Wikijunior Wikijunior je podprojekt Wikiknih, který se specializuje na knihy pro děti do 12 let. Projekt se skládá z časopisu a webových stránek a je financován z grantu Beck Foundation (Nadace Beck). Projekt již existuje v angličtině, finštině, francouzštině, němčině, italštině, španělštině, polštině a dalších jazycích. Knihy projektu Wikijunior píše celosvětové společenství spisovatelů, učitelů, studentů a mladých lidí pracujících společně. Externí odkazy Hlavní strana Wikiknih v češtině Wikijunior ve slovenštině Díla pod licencí Creative Commons Projekty nadace Wikimedia


Mám zde na blogu takový zvyk. Pokud název článku obsahuje pouze název konzole, většinou to znamená, že ohlašuji nový přírůstek do sbírky. Tentokrát tomu bude jinak. Magnavox Odyssey totiž nevlastním a vzhledem k ceně na eBayi potrvá ještě dlouho, než našetřím 500-1000 dolarů (dle stavu). Jenže zároveň nedávno uplynulo čtyřicet let od doby, kdy byl tento přístroj uveden na pulty obchodů. A to je sakra důvod, proč o této konzoli napsat. Je to až k nevíře, jak málo webů a blogů (zejména českých) se tomuto fenoménu dosud věnovalo. Někteří vyhlášení retro-gameři (hrající nextgen tituly typu Heroes of Might and Magic 2 - ahoj Sledgi!) dokonce nepovažovali za nutné o této události byť jenom kvíknout. Takže to budu muset udělat sám. Vítejte do světa, kde ještě neexistují počítačové hry! Předem si musíme ujasnit pár faktů. Her, které soutěží o prvenství v historii, je vícero. Pro jednoduchost se dá říci, že první zdokumentovaná hra (ve smyslu "software určený pro zábavu a nic jiného, využívající prostředků počítače") je Tennis for Two. Ještě předtím bychom mohli hovořit o hře "braní sirek" na stroji Nimrod nebo piškvorky - a ještě předtím bychom mohli spekulovat, že počítače určené k simu 1000 laci dopadu řízených střel během druhé světové války byly používány pro hraní. Tak jako tak tady máme Tennis for Two z roku 1958, následovaný hrou Space War! z roku 1962, kdy o samotné existenci počítačových her již nemůže být pochyb. Samotná vazba těchto her na sálové počítače ale znamenala, že se k nim veřejnost nikdy pořádně nedostala. A to se rozhodl změnit Ralph Baer. Ten v roce 1968 vypracoval prototyp domácího herního zařízení, které nebylo o moc větší, než současné konzole. Název byl jednoduchý - Brown Box - a najdete ho v národním muzeu americké historie. Trvalo ještě další čtyři roky, než Ralph Baer dotlačil koncept do prodejního stavu. V srpnu 1972 se poprvé octil na pultech obchodů. A odtud tedy můžeme referovat ke vzniku domácí, či veřejnosti přístupné počítačové zábavy. Přesně na chlup čtyřicet let tomu letos bylo. To je opravdu hezké číslo! Gratulujeme a ještě jednou velká poklona, pane Baer! Bez Vás by byly naše životy poněkud prázdné. Ještě než se pustím do dalšího rozboru, jsou tu nejméně dvě důležité faktické poznámky. Za prvé - slavný Pong od Atari vyšel rovněž v roce 1972 a započal tak éru klasických automatových her. Jak Nolan Buschnell, tak Allan Alcorn potvrdili, že Pong nebyl vlastně zas tak originálním nápadem, jelikož tenisových her vzniklo (na sálové počítače) od roku 1958 vícero, ale právě vizuál a zpracování této hry bylo zjevně inspirované produktem Ralpha Baera - což se ale nedá úplně dokázat. Pong se nakonec ukázal byl technologicky převratnější a ne neprávem o něm také mnozí hovoří, jako o "první hře". V jistém smyslu to je pravda, neboť Magnavox Odyssey je opravdu primitivnější, než Pong. Že si nedovedete představit nic primitivnějšího, než Pong? Však uvidíte! Druhá poznámka směřuje k tomu, že jsem na Maganovoxu nikdy nikdá nic nehrál. To samo o sobě znamená, že z vlastní zkušenosti nemohu skutečně referovat vůbec k ničemu a tak jsem tento článek musel založit na něčem jiném. Vše, co jsem doposud výše napsal, jsem věděl už dávno, ať už čtením Wikipedie nebo z doslechu. Na základě dostupných informací jsem si vždy myslel, že Magnavox byl jen trochu jednodušší Pong - čili že dva hráči proti sobě pinkají míček a to je tak celé. Když jsem se pak pídil po eBayi, našel jsem dost kusů této konzole, avšak s podezřelě velkým balíkem dodatečných papírů, fólií, žetonů a kartiček. Myslel jsem si, že jde o "nějaký jiný Magnavox", neboť to nenaplňovalo mou vizi o "trochu jednodušším Pongu". Oči mi otevřel až James Rolfe, který jeden díly AVGN věnoval právě této konzoli. Teprve tehdy mi došlo, v čem je pointa této konzole, ale také v čem tkví genialita Ralpha Baera. Tento vizionář totiž pojal koncept Brown Box ve velkém. Neuvažoval o žádných hranicích, jako v té samé době Atari se svým Pongem. Měl v úmyslu vytvořit domácí multimediální centrum, určené primárně k zábavě. A v kontextu roku 1972 se mu to podařilo na výbornou. Proto tedy celý článek vychází primárně z komentářů, které učinil James Rolfe, plus trochu toho Wikipedování a pak hlavně stránka Pong Story a Magnavox-Odyssey.com. Zatím. Jednoho dne budu tuto pramáti konzolí vlastnit. To bude radosti! Co je tedy Magnavox Odyssey? V prvé řadě - firma, která zařízení vyráběla se jmenuje Magnavox a ve své době také vyráběla televize a přidruženou technicku. Název konzole je tedy Odyssey - avšak v tomto textu i na internetu se můžete setkat s technicky vzato nepřesným názvem "prostě Magnavox". Jde o zařízení, napůl digitální a napůl analogový počítač, které po připojení k televizi umí vykreslit obvykle jeden až tři objekty, obvykle ve tvaru čtyřúhelníku. Není úplně vhodné použít pojem "pixel", jelikož vykreslované objekty jsou evidentně o velikosti desítek pixelů, ale dejme tomu. Pomocí přiložených ovladačů je možné ovládat pohyb objektů na obrazovce. To se dělá pomocí koleček, které jsou napojené na potenciometry. Jedno kolečko ovládá osu X, druhé osu Y. Konzole neumí generovat zvuk a běží na baterie. Tím vlastně popis konzole končí. Kdybych pokračoval v technických detailech, tak konzole má v sobě zabudované logické obvody, mezi kterými lze přepínat a dosahovat tak různých logických kombinací. To jsou vlastně "hry", které Ralph Baer navrhnul. Her je celkem 12 a jsou uloženy na šesti cartridgích. Cartridge ale není úplně správné slovo. Jde o malý obvod s různě zapojenými PINy, které se vloží do konzole a na základě této PINové logiky se pak generuje signál na obrazovku. Nejde tedy o žádnou ROM paměť, jak jsme zvyklí. Vyvstává tedy otázka, jak bylo možné na 6 plastových obvodů s hypotetickou pamětí maximálně desítek bitů, uložit 12 her? Jak jsem napsal výše, Magnavox Odyssey je technologicky vzato mnohem primitivnější, než Pong. To, že konzole umí zobrazit v zásadě 1-3 objekty je skutečně pravdivé tvrzení, nic víc přístroj neumí. Po vložení patřičné "cartridge", tedy modifikace logiky obvodů, se zmíněné objekty začnou chovat pokaždé trochu jinak - mají jiné výchozí umístění na obrazovce; různě reagují na kolize (což ale neznamená, že by každá hra měla kolizní model!); případně se animují. Je tam dokonce hra s názvem Tennis a Table-Tennis, které jsou velice podobné Pongu - a patří mezi nejkomplikovanější hry z programátorského hlediska, které konzole nabízí. Když už jsem u toho - právě podobnost Pongu a hry Table-Tennis pro Magnavox Odyssey způsobila první herní žalobu Magnavoxu na Atari. Není divu - Nolan Bushnell se zúčastnil první prezentace Magnavoxu 24. května 1972, aby pak 27. června založil Atari a pak o pár měsíců později vyrobili Pong. V roce 1974 (tedy v době, kdy se už počítačové hry či automaty uchytily na trhu) byl Bushnell zažalován pro plagiátorství. Soudce se nenechal přesvědčit, že Bushnell měl nápad na Pong dříve, než viděl Magnavox Odyssey. Atari tak vycouvalo a začalo platit Magnavoxu licenční poplatky za každou kopii Pongu. (Avšak Ralph Baer z té stovky milionu dolarů za ty roky neviděl ani cent, dokonce mu to výrobce konzolí Magnavox tajil! Jemu to ale bylo jedno, když se to v roce 2002 dozvěděl, protože měl už dost peněz, jak slovutný vynálezce). Ale zpátky k věci. Nyní již víme, že Magnavox se nemohl s Pongem měřit, co do technologie - žádná z her například neobsahuje počítadlo bodů! Ralph Baer si samozřejmě byl vědom toho, že samotné tři svítící body na obrazovce nikoho nevytrhnou, když se s nimi "nedá nic moc dělat". Jeho uvažování bylo jednoduché. Použil televizní obrazovku, jako náhradu desky ve stolních hrách - a navrch vymyslel důmyslné mechanismy, které by na tradiční deskové hře nešly realizovat. Docílil toho velice jednoduše. V krabici s konzolí jsou k dispozici průhledné fólie, které obsahují kresbu hracího plánu dle typu vložené hry. Chcete si zahrát například ruletu? Na televizi nasadíte fólii (ta díky statické elektřině drží sama od sebe), vložíte správnou cartridge do konzole a zapnete ji. Na obrazovce se rozsvítí jediný bod, který symbolizuje kuličku rulety. Hráč uchopí ovladač, zavře oči a začne náhodným kvedláním koleček měnit polohu "kuličky" na ruletě. Krok stranou: barevná fólie byla později s úspěchem použitá i u hry Breakout. Doporučuji přečíst si zajímavou historku o tom, jak Steve Jobs vydělal na genialitě Steva Wozniaka ;). Hráči tedy bezpodmínečně ke hře potřebují samozřejmě pole s čísly, na které sázejí žetony. A to je právě v balení se hrou. Magnavox nahradil jen část rulety - byť tu nejdůležitější. Na co točit primitivně ruletu, když máme moderní produkt sci-fi sedmdesátých let? V tom je pointa hry! Samozřejmě - tato "hra" neměla žádný kolizní model. Kulička samozřejmě může opustit plochu rulety, která je nalepená na televizi. Mimochodem - fólie se dodávaly vždy ve dvou velikostech pro malou a velkou televizi. Je zřejmé, že fólie nijak neovlivňovala program v konzoli, čili bylo možné kuličkou nejen opustit hrací plochu, ale také doslova opustit obrazovku. Pak se hráči museli shodnout, k jakému políčku rulety je kulička nejblíže. Hra Simon Says funguje na podobném principu. Na televizi nalepíme fólii s obrázkem chlapečka a holčičky. Dále pak losujeme z balíčku karet tu část těla, kterou musíme pomocí ovladače najít a tím pádem podsvítit. Hrají dva hráči - kdo úkon provede rychleji, dostane bod. Hráči jsou si u vetšiny her povinni psát body zvlášť a v konfliktních situacích si vyříkat věci mezi sebou. Jinak to nešlo. Hra simulující americký fotbal je ještě více obskurní. Nalepená fólie symbolizuje hřiště a hráči pak svými pixely naznačují, v které části hřiště se nacházejí. To je jediné využití Magnavoxu v této hře. Zbytek hry je komplikovaná tahová strategie, odehrávající se na vlastní desce (!), při které se musí nastudovat pravidla a ještě házet kostkami. Lze bez uzardění říci, že na tyto tři zmíněné hry není potřeba konzole jako takové, lze je dost dobře hrát i s fólií položenou na stole - a v seznamu bychom našli jistě i další takové. Abychom ale konzoli nepomlouvali, je tady také několik her, které se odehrávají převážně či výhradně na obrazovce, čímž se blížíme pojetí klasické počítačové hry, jak ji chápeme dnes. Zmínil jsem Table Tennis. Ten skutečně funguje, jako Pong, ale je jednodušší, neboť neobsahuje fenomenální nápad se změnou úhlu odrazu míčku od pálky, v závislosti na místě kam míček na pálku dopadne. (A to prostě proto, že míček je skoro stejně velký, jako pálky). Jednodušší, ale funkční. Téměř na identickém principu funguje i lední hokej (a tenis) - jenom fyzika míčku se trochu liší. Přestože fólie na televizi zobrazuje celé kluziště, jde jenom o to se trefit míčkem do branky. Samozřejmě - zapomeňte na detekci kolizi, branka je jenom namalovaná na fólii. Hráči se musí domluvit, kdy branka platí a kdy ne. Velice podobně se pak dá pohlížet i na simulátor lyžování. Hráč musí v co nejrychlejším čase projet svým pixelem po (na fólii) nakreslené trati. Jenže nic hráči nebrání si dělat zkratky, případně jezdit zb 1000 rkle a nepřesně. Druhý hráč, zatím co měří na stopkách (není součástí balení) čas, tedy musí hlídat prvního hráče, aby to s tolerancí ovládání příliš nepřeháněl. Zajímavá hra je Haunted House. Je pro dva hráče - jeden představuje detektiva, druhý ducha. Detektiv na začátku hry opustí místnost (nebo prostě zavře oči), aby se duch mohl schovat v domě. Ten je nakreslený na fólii, která je z velké části neprůhledná, ale některá místečka umožňují svítit ven - což jsou stopy - to jsou právě místa, kde se duch musí schovat. Duch následně zmizí a detektiv může začít hledat. Cílem hry je sbírat stopy po celém domě, které má duch v ruce ve formě kartiček. Detektiv musí procházet domem ke stopě tak, aby se cestou nedotkl žádné jiné stopy. Jednoduše řečeno - hráč hýbe pixelem, aniž by ho viděl. Pokud omylem projde místem, které je průhledné a prosvítí ho, musí začít znova. Pokud potká ducha, musí opět začít znova. Na první horrorovou počítačovou hru v historii je to celkem dobrý koncept. Faktem je, že z retrospektivního hlediska nejsou hry zrovna zábavné a to hlavně kvůli těžkopádnosti ve formě zpracování. Většina z nich vyžadovala nejen studium pravidel v přiložené knize, ale také závisela na domluvě mezi hráči. Nutnost používat karty, kostky, žetony - to vše brzdí hratelnost (resp. tempo hratelnosti), na kterou jsme dneska u počítačových her zvyklí. Jenže pokud se vžijeme do roku 1972, uvidíme zde v nejmenším případě obrovskou inovaci, která jak nyní vidíme ovlivnila vývoj zábavního průmyslu na dalších 40 let (a nezdá se, že by tato éra měla skončit). Krom dvanácti her v balení měli hráči možnost rozšířit svou sbírku o další tituly. V prvé řadě bych rád pohovořil o historicky prvním datadisku nebo DLC, chcete-li. Série konzolí vyráběná v roce 1972 obsahovala registrační kartu, po jejímž vyplnění a zaslání obdržel zákazník poštou hru Percepts zcela zdarma. Ta z hlediska elektronického využívala cartridge číslo 2 z originálního balení Magnavoxu, čili balík obsahoval jen dvě fólie a pak balíček karet plus pravidla hry. Využívání jedné cartrdige pro více her je pro tuto konzoli typické. Jak jsem nazančil výše - mnohé hry používaly konzole jen jako zobrazovače polohy hráčovy postavy na fólii a hra samotná se lišila jen pravidly napsanými na papíře. Tím pádem šestice cartridgí mohla pokrýt klidně i více, než dvanáct původních her. Některé hry fungovaly dokonce opačně - a sice že jste potřebovali více cartridgí k hraní jedné hry. Obvykle to byly dvě (například zmíněný americký fotbal) - cartridge se vyměnili v určité situaci, jak předpisovaly pravidla. Díky tomu byl vývoj dalších her relativně lev 1000 nou záležitostí. Stačilo hráčům dodat nové fólie a pravidla. Stávající cartrdige se mohly recyklovat nebo kombinovat. Celkem tak vyšlo deset dalších her. Některé z nich ale obsahovaly i vlastní cartridge. Například hra Interplanetary Voyage měla cartridge číslo 12 a hráči měli za úkol zkoumat naši sluneční soustavu. Po vybrání mise (představované balíčkem karet) se hýbalo po obrazovce kosmickým korábem. Pohyb se realizoval pomocí roztočení koleček na ovladači, kdy hráč musel odhadnout a doufat, že kolečka neroztočil příliš. Tato hra měla dokonce svou modifikaci "University of Solar System", která používala 72 karet k znalostní soutěži. V této modifikaci hráči používali fólie jako nápovědy. Vedle toho hra Basketball byla údajně plánována pro cartrdige číslo 11, ale nakonec se použila osmička - tedy šlo o identickou hru, jako Handball, jenom s poněkud podivnou perspektivou. Takových "podfuků" je Magnavox Odyssey plný. Celkem bylo vydáno 22 her. Zmíním ještě hru Invasion, která jako jediná používá dokonce tři cartrdige. Jde o válečnou strategii, která se z velké části odehrává i na klasické stolní desce. Jedná se o modifikaci známé hry Risk!, avšak obohacenou o akční element dobývání hradů. Poslední čtveřici her jsem si nechal na konec, jelikož jde o poněkud speciální případ. Ralph Baer totiž vymyslel střelecké hry, ke kterým se používala světelná puška. Jde o klasický příklad, kdy se na obrazovce rozsvítí bod (v čemž konzole naprosto exceluje) a my musíme namířit puškou a stisknout kohoutek. Pakliže puška zachytí světlo, počítá se to jako zásah. V jeden okamžik může svítit pochopitelně jen jeden bod 1000 . Hry se liší jen rozmístěním objektů na fólii. Ta je z větší části neprůhledná, pouze v místech kde jsou cíle je možné ji prosvítit. Jedna z fólií dokonce naznačuje jakoby animaci králíka (a dalších objektů), který utíká z jedné strany obrazovky na druhou - je to skutečně prehistorický pokus o spritovou animaci. Samotná puška fungovala celkem spolehlivě, v balení byly dvě cartridge s čísly 9 a 10. Čistě z funkčního hlediska je zřejmé, že stačí s puškou zamířit například na žárovku a hra to vyhodnotí, jako zásah. Bez zajímavosti také není, že puška byla zmenšenou kopií reálné zbraně. Od jisté doby všichni výrobci podobných periferií musí vyrábět pistole s dostatečně nápadným designem, aby nedošlo omylem k záměně. Nikdo si jistě nepřeje, aby na dětskou párty vtrhla policie. A jsou známy případy, kdy s podobnou replikou kdosi vyloupil nějaký obchod. O hrách pro tuto konzoli se nedá psát donekonečna, jelikož by se popis více méně opakoval. Navíc bez zažité zkušenosti nedokážu posoudit, jak moc zábavné hry jsou. I tak je tady ještě pár zajímavostí, které by neměly být nepovšimnuty. Konstrukce samotné konzole je skutečně unikátní, její design odpovídá sedmdesátým letům. Futuristický design je podtržený tím, že přístroj je napájený šesti bateriemi. Pro komunikaci s televizí je použitý tedy jediný drát s výstupem grafiky, který je velice dlouhý. Oproti tomu kabely k ovladačům jsou celkem krátké - hráči tedy musí mít konzoli velice blízko sebe - třeba na stole před sebou. To dává smysl, zejména při nutnosti výměny cartridgí během hraní, ale obecně to znamená, že uživatel má hardware pořád na očích. Televizi měl tehdy doma každý, ale byl to Ralph Baer, který přišel s konceptem použít klasický anténní vstup, na místo specializovaných zobrazovačů. Stačí jediný drátek a obývák se promění v hernu. Ralph Baer se narodil v roce 1922, takže v době uvedení na trh mu bylo padesát let! I z toho lze vyčíst, že neplánoval svůj produkt jako hračku pro děti - naopak marketoval přístroj jako doplněk domácnosti pro dospělé, ale i celé rodiny. Přístroje se nakonec prodalo zhruba 330.000 kusů, což lze považovat za úspěch. Faktem je, že zejména po vstupu Atari na trh s Pongem, následovaný konzolí Atari VCS/2600, se začala karta obracet a následující modely Odyssey 100 nebo Odyssey 2 (plus nezměrná plejáda klonů) byly z hlediska popularity na ústupu. Bylo zřejmé, že technologie se začaly raketově vyvíjet a primitivní mutace hrátek tří pseudopixelů nemohly udržet zájem publika dlouho. Výroba původního modelu skončila v roce 1975. Není sporu, že odkaz Ralpha Baera žije dodnes. Neměli bychom zapomínat na své kořeny a i to je 1000 důvod, proč po konzoli toužím. Reálné hraní - na rozdíl od mé současné sbírky - není v tomto případě klíčové. Důležité je, že hlouběji prakticky jít nejde. Cena systému na eBayi se pohybuje mezi 300-500 dolary pro slušně zachovaný stav, ale nejsou výjimky, kdy cena překročí 1000 dolarů. Otec počítačových her Ralph Baer letos oslavil 90 let života. Opožděně se přidávám ke gratulacím a ještě jednou: DĚKUJI!


source: fineweb

text: Náušnice s obrázkem Jedná se o klasické náušnice pecky s obrázkem, které zobrazují různé motivy, stačí si jen vybrat. Motivy jsou velice originální a k některým motivům může mít člověk i bližší vztah, tudíž jsou velice vhodné i jako dárek pro někoho, o kom jste přesvědčeni, že daný obrázek na těchto peckách k obdarovanému zkrátka patří. Jedná se o velice oblíbené náušnice, jež jsou vyrobeny z chirurgické oceli 316L a mají zápínání na puzety. Ceny náušnic jsou uvedeny za pár.


Jel jsem na Florenc s flixem, autobus prázdnej, internet šel a vysadil mě na florenci. Na právnickou fakultu jsem došel po svých a ušetřil 32 Kaček za metro. S nima 69, s RJ 132 i s lístkem. Ono se to za měsíc nasčítá.


source: CulturaX

text: Řadě firem chybí pracovníci. Některá místa přitom stát udržuje v klinické smrti, řekl exministr Pilný — ČT24 — Česká televize Vláda jedná o finančním bonusu pro lidi v karanténě. Má takové opatření smysl? A na co by se měla česká vláda soustředit v době epidemie covidu-19? Na otázky odpovídal bývalý ministr financí a pražský zastupitel za hnutí ANO Ivan Pilný v pořadu Interview ČT24. Ivan Pilný v Interview ČT24 Bonus pro lidi v karanténě, který by měl podle plánu ministerstva financí motivovat lidi, aby její podmínky skutečně dodržovali, se bývalému šéfovi státní kasy nelíbí. Diskriminuje podle něj naopak ty, kteří jsou doma s jakoukoliv další nemocí. "Je otázka, jak by se to zneužívalo," poznamenal s odkazem na zrušení karenční doby, po kterém "vyrostla obrovsky nemocnost". Peníze vynaložené na případný bonus v karanténě by raději dal na zaplacení testů pro zaměstnance před nástupem do práce a také na testování žáků ve školách, až se do nich vrátí. Jde podle něj o stovky milionů nebo miliardy korun a jejich vynaložení na testování žáků nebo zaměstnanců by mělo podle Pilného reálně větší dopad než bonus pro lidi v karanténě. Bývalý ministr označil za velkou škodu, že v Česku nefunguje kurzarbeit, ale program Antivirus. "Stále udržujeme pracovní místa, která už neexistují," řekl Pilný. V současnosti podle něj stát prakticky vyplácí sociální dávky, které nezaměstnanost stejně neudrží. Státní kasa tak přichází o značné množství peněz neefektivním způsobem. V případě zavedení kurzarbeitu by bylo možné nastavit podmínky, za kterých stát pracovní místo podpoří. Zaměstnanec by tak třeba musel do práce docházet a udržet si své pracovní návyky, v případě, že i tak by se ukázalo, že je jeho pracovní místo neudržitelné, by byl rekvalifikován. Největší problém podle Pilného panuje ve službách. Řada podnikatelů přišla o práci nejen nařízením vlády, ale například i absencí turistů. Udržovat tak "ve stádiu klinické smrti" například "restaurace orientované na laciný turismus" podle něj nedává smysl. Nutné je podle něj podívat se do budoucnosti, využít příležitosti a restrukturalizovat určité oblasti. "Pravděpodobně nebude tolik lyžařských středisek. (...) Nebude tolik restaurací v Praze orientovaných na turisty, kteří tu provozovali pivní kola," vyjmenoval. E-shopy a rozvoj logistiky Pomoc by tak měla směřovat do důležitých oblastí. Jen v okolí Prahy jsou podle Pilného desetitisíce neobsazených míst, která brání dalšímu rozkvětu firem. Na vzestupu jsou také e-shopy, na které pak navazuje třeba rozvoj logistiky. Naopak velké prostředky by stát neměl vynakládat do obnovy letecké společnosti Smartwings. V současnosti podle něj stát nemá jasnou vizi, kam bude směřovat. "Máme tolik priorit, že nemáme vlastně žádnou," uvedl. Vyzdvihl například vzdělání, které je podle něj nutné podpořit mnohem více. Zavřené školy podle Pilného napáchají velké škody do budoucna. "Budoucnost je v tom, že budeme mít vzdělané lidi, protože tady už žádné jiné zdroje než to, co máme v hlavě, prostě nejsou," uvedl. Plaga zrušil maturitní slohy. Didaktické testy budou, ale studenti na ně dostanou více času Podle něj je také nutné se zaměřit na ekonomiku s přidanou hodnotou, která by dokázala třeba pozvednout úroveň zdravotnictví prostřednictvím správného využití dat. "Ne stavět velké fabriky na baterky," řekl Pilný. V pondělí zveřejnilo ministerstvo financí schodek státního rozpočtu za leden. Od doby vzniku České republiky byl vůbec nejvyšší. Sledovat státní rozpočet na měsíční bázi podle Pilného ale nedává velký smysl. S covidem například nemá nic společného výběr daní, který probíhá v cyklech, stejně tak náhodně nebo sezonně přichází peníze z Evropské unie. Rekordní letošní lednový schodek podle něj navíc zcela ovlivnil covid-19. Státní rozpočet v lednu skončil v deficitu 31,5 miliardy korun Rozpočet současné vlády je podle něj už pouze politický, a jde tak pouze o "nástroj k vyhrání voleb a racionální úvahy berou za své". V novele rozpočtu se podle něj ale ministryně financí Alena Schillerová (za ANO) těžko dostane pod schodek 400 miliard. "Vytváří závazky pro příští rozpočty, vytváří závazky, které nebude možné jednoduše odstranit," uvedl. Pouze v dobrých časech si podle něj můžeme například dovolit zrušení superhrubé mzdy, přijetí daňového balíčku v době pandemie tak podle něj pozbývalo smyslu. Znepokojuje ho také nová strategie politického marketingu. "Když chcete něco udělat, zeptáte se nejdřív lidí, jak na to budou reagovat. Když zjistíte, že dobře, tak to uděláte. A to vytváří obrovský chaos," uzavřel Pilný. Vydáno pod DomácíEkonomikaKoronavirusIvan PilnýInterview ČT24Alena SchillerováANOPracovní místoKurzarbeitPodpůrné programyCovid-19Státní rozpočetDeficitEvropská unieKaranténaVládaBonusMinisterstvo financíSlužbyTurismusRestauraceE-shopyLogistikaVzděláníŠkolyZdravotnictvíPolitický marketing Poslanci nedokončili jednání o exekuční novele Léčba pacientů s covidem se výrazně zlepšila, říká o uplynulém roce lékař Dlouhý. Vlnu je ale nutné sklopit


text: Theodor Karl August Heinrich Jung (1892 Meckenheim – 1986 Den Haag) byl německý a později nizozemský novinář a esperantista. Byl zakladatelem a redaktorem nejvýznamnějšího esperantského časopisu, nyní vydávaného pod jménem Heroldo de Esperanto. Dílo Vlastní dílo La Alta kanto de L’Amo Lando de L’Fantazio Ĉiu-Ĉiun Gudrun Sakuntala De muheddin ĝis mundilatin Překlady La Ŝipĉarpentisto (Friedrich Gerstäcker) En Okcidento nenio nova (Erich Maria Remarque) La vojo returne (E. M. Remarque) La Mistero de L’Sango (F. de Battaglio) Externí odkazy Esperantská literatura Němečtí esperantisté Nizozemští esperantisté Němečtí spisovatelé Spisovatelé píšící esperantem Překladatelé do esperanta Narození v roce 1892 Úmrtí v roce 1986 Muži


Brit Care jsou lahodné, šťavnaté masové kapsičky obsahující maso ve vlastní šťávě.


Jak na správnou práci s holemi při běhu na lyžích – PREMIUM SKI vložil Jan Klouček · Zář 24, 2017 Stélky do bot na běžky, konečně jsou tady! Další Sportovní lyže od Elanu: dostatek stability i flexibility Předchozí Běžky v noci aneb s čelovkou do stopy


Co nás čeká po 13. tt? - str. 310 @janinka22 my jeste ockovani nejsme, mame jit ted ve ctvrtek a Tomasek spinka spatne uz asi 14dni, nekdy vstavam kazdy 2hodiny i min a je treba i 2hodiny v noci vzhuru a knoura 😞 . Dneska byla jedna z tech lepsich noci, to se budil po 3hodinach. Driv spal od 8 do 4 a to byla parada,doufam, ze se mu to zase vrati... Zkusila jsem ho dnes nechat spat bez pytle a s takovymsemisovym medou, tak nevim jestli i treba tim to bylo lepsi, budil se jen na jidlo a bez knourani vzdycky pritulenej k tomu medovi x-) @eriska 13.9 nam vyhovuje, to bude sranda 5kocarku po Ikee 😃 @skretik čoveče tak že by to bylo i počasím? Já to mám podobně jak ty, snad každý dvě hodky se probouzí a to dřív vůbec nedělal, nejhorší je, že ne že má hlad ale začne s sebou házet a kňourá a pak někdy i brečí a dudlík nepomáhá tak mu dám trochu čajíku, on se uklidní a spí dál. Vždycky v půli noci di ho vemu do postele, protože jsu už tak doblblá a ospalá tak leží vedle mě, já mu držím flašku a pije a já někdy u toho i usnu 🙂 @soniq tak to je presny,mele sebou, knoura, nekdy u toho i spi. dneska jsem prave udelala na noc caj, ze ho kdyztak oblbnu tim, ale dnes nebylo vyjimecne potreba, budil se po 3hodinach a to mu to prso klidne dam. Caj jeste nedostava, ale rikala jsem si, ze to treba zabere . No asi to bude neco co vadi vsem tem mimcum, protoze to neni nahoda, aby zacly vsechny deti blbnout takhle najednou....Snad se to zase brzy srovna eriska: no tak to nebude sranda, ale spíš nářez, pre tak široký uličky tam teda nemaj 😃 😃 😃, tošku se toho bojim, pre my asi pojedem s velkým kočárem, aby se vyspal ještě..... :-o A 10.h je pro nás taky síla 😃 😃 Štěpino vstává v 9h, tak jestli se mu to po očkování nezhroutí, tak asi dorazíme o hodinku dýl 😉 Ale to vůbec nevadí, moc se na vás těšim 😉 😉 @skretik jj, taky u toho spí a kňourá. Něco bude ve vzduchu 🙂, ségřina 11 měsíční holčičika je taky taková ukňouraná v noci...ale nám určitě dopomohly ty injekce taky. Však to bude dobrý, vždycky bude nějaký období kdy naše ratolesti budou protivný atd....🙂 @eriska Ahoj holky, tak my mame v pondeli od 10:30 do 11:30 cviceni, prvni lekci, tak zrovna na ni chybet nechci, urcite tam budou rikat nejake obecne informace atd. Takze my bychom mohli v to pondeli az kolem pul jedne, v patek pripadne nemame nic, takze to muzeme cely den. Jinak my byli na vikend v Ceskem Krumlove, byla docela zima, ale i tak jsme si to uzili. Tomasek byl moc hodny, cestu vice mene prospal nebo jsme si hrali, v kocarku se mu libilo, jen ta noc nic moc, porad se budil. Vcera uz jsem byla tak ospala, ze jsem si rekla, ze vyzkousim na noc kasi a predstavte si, ze spal od pul devate do pul pate a pak do osmi. Takhle krasne jsem se uz nevyspala ani nepamatuju. Tak pokud se to bude opakovat i dnesni noc, u kase uz zustaneme, i kdyz jinak zatim jenom kojime. @mandragora10 jé, tak to je fajn že kašička tak pomáhá, nám zabírá i nezabírá, jelikž ted jak nemůže v noci spát atd tak nezabírá....tak uvidíme až skončíme očko a tak jestli se to zlepší...takhle bych jsem se chtěla taky vyspat 🙂. jee, no tak to je super, taky koupim dneska, nevite jestli je lepsi kase do vody nebo do mlicka? s tim mlickem to moc nechapu, to jako dam jeste do UM tu kasi? co jsem cetla tak urcite mu nebudu kupovat ryzovou, jelikoz by po ni mohl mit zacpu a davate ji z lahvicky? dneska jsem objednala jidelní zidlicku, tak uz se na ni tesim @mandragora10 - no tak to si mně navnadila s tou kaší a vidinou spánku🙂, já furt odolávám, tak asi taky brzo vyzkouším.-)) Ahoj holky tak jsem se nakonec rozhodla a dla amateřskou an 2 roky, s tou naší hypotékou nějak ani nebylo na výběr a i tak to bude docela prekérka a já začínám listovnat v receptech za par korun. Ale co Šíma je zdravej, máme kde bydlet a tak se to zvládne 🙂 Dneska třeba pěču kuřecí křídla a včera byly noky se špenátem....ono mě to ještě bude bavit a nakonec vydám kuchařku : Jak vařit na mateřské 😎 Tak a jdu vás dočíst 🙂 @mandragora10 s tou kaší je to fajn nápad taky mě to napadlo,ale zatím jsem nezkusila..jestli se spaní nezlepší,tak ji taky zkusíme 🙂 @soniq jo holky,asi něco bude ve vzduchu..hlavně aby se to už zlepšilo Moc se omlouvam za preklepy, musim to zacit po sobe poradne cist 🙂 @andrea110409 z toho si nic nedělej, já mívám taky překlepy a šílený a i hrubky 🙂 mis a kam chodite cvicit? my nemame jeste ani prvni ockovani, snad ve st, tak bych chtela i na plavani my jsme od toho očkování úplně v loji 😞(( malej v noci strašně špatně spí - vstávám k němu každou hodinu, takže spánek v kuse mám třeba jen 50minut...je to šílený a chytaj mě depky - včera jsem snad hodinu bulela...Jinak je hodný, ale ty noci mi dávaj zabrat už jen díky tomu, že ve středu mě čeká zkouška ze starověké indie, mám jen jeden pokus a když to neudělám, tak nemůžu v lednu ke státnicím...jenže já jsem úplně ko, protože i před očkováním nespal nic moc, ale ted je to úplná síla...😞(( kaše na noc? to je mu úplně fuk - stejně nespí líp nebo dýl než jindy... |-| k té Ikee - já nevím, zda manža toho 13.9. nebude mít dovču - v tom případě bysme chtěli být spolu jako rodinka...já dám co nejřívě vědět...ale celkově - manža si bere volno vždy pátek a pondělí - takže nám to vyhovuje ty dny mezi tím :-N 😉 takže doufám, že to přespříliš nekomplikuju... :-o jinak kašu já dávám z lahve a dělám to tak, že mu tím prostě zahustím UM. Jinak mrkev teda nedopadla dobře - po první lžičce brutální řev, zato dostal od Hippu pár lžiček jablíčka s hruškou a to mu chutná a pomalu se učí jíst ze lžičky - krmíme ve dvou a tak to jde pěkně a na plíně toho ani moc neskončí🙂 no holky - Išek blbne stejně tak...u nás to začlo po očkování...budí se s kňouráním a pláčem a házením každou hodinu - jíst chce 1x za 3 hodiny a ty zbylý vstávání mu dávám čaj, dudlík, apod. ale už jsem na pokraji sil...někdy sotva usnu a on mě za 30minut tahá z postele, pak ho 10minut uspávám a za 50minut znovu a takhle pořád dokola...nevím .reakci na očkování měl (teplota), ale tohle už by s tím souviset dle mudry nemělo, tak nevím a je zvláštní, že vaše mimi to dělaj taky...taky hází hlavičkou zprava doleva??? @crawler jj, přesně, i ta hlavička souhlasí. ono každý mimi to bere jinak, malej teplotu neměl ale špatně v nocí spí, tvůj malej měl i teplotu a i špatně spí.....to asi tímto plus to =očasí třeba....zítra má být zase docela teplo a na ně to působí hafo.....Musíme s tím vydržet.....a to noční vstávání k němu atd, tě úplně chápu, je to vysilující, jsem včera neměla ani sílu jít do kuchyně a dělat mu mlíko nebo čaj tak jsem si všechno přinesla k posteli a spal se mnou v posteli... tak mi taky dali včera poprvé kaši a pocity jsou smíšené. Matěj vydržel až do tří, ale nemohl usnout. Trvalo dvě hodiny, než jsme ho uspali a to jsem musela stát nad postýlkou a povídat mu a nakonec i svázat do plenky i do zavinovačky, aby se z toho nedostal. To byl snad nejhorší večer od porodu. Mimochodem, kolik kaše večer mimčům dáváte? @verisek Četla jsem, že je lepší začít kaší do mléka a je to tak jak říkáš. Umícháš UM a pak do toho přidáš kaši. My zvolili na začátek rýžovou kaši bez příchuti do mléka, ale Matěj moc neměl hlad, takže vypil asi jen 110 ml. A dáváme z flašky. Nevím, jak jsi na tom ty s Nikym, ale Matěj zatím zvládá jen pár lžiček, takže, bych ho kaší nenakrmila a stejně by musel dostat flašku. @crawler mě říkala doktorka, že máme rozhodně začít zeleninkou, že ovoce můžou kojené děti až od šesti měsíců a nekojené od pěti. Holky, hlasim, ze jsme OK, volala jsem na gyndu a prej at hned prijdu, sla jsem i s Martinem, hned me vzali, udelala UZ a mimi je OK. Placenta naleha na cipek a pak staci malo a je z toho to spineni. Mam i fotku, tak mi to zas nejak doslo s tim tehotenstvim 😃 Martinka sourozenec zatim nezaujal 😃 Jinak s tim spanim mate teda trapeni, ja doufam, ze druhe dite bude jako martin a ja se se dvema vyspim lip nez vy s jednim :-N @zuzi82 Mozna ta kase je na nej tezka, ze ho tlacila... Jinak Martin i kdyz jsem kojila, bral i flasku s dokrmem v pohode, a ted i lzicku, sam si otvira pusu, jak reknu ham, ceka na jidlo, v tomhle je moc sikovnej, ale v jinejch vecech teda moc ne, kazdej ma neco. @crawler jojo presne to dela, hazi hlavou ze strany na stranu,kope nozickama a prevaluje se z boku na bok. Dneska byl teda v klidu, dala jsem mu tam toho mazlika, takovy ten hadrik s hlavickou,tak se k tomu pritulil a spinkal v klidu, ale tu noc pred tim, presne jak pises ty a jeste k tomu byl 2hodiny v noci vzhuru. My jeste ockovani nejsme, takze po tom to byt nemuze. @soniq nestras me jo, s tim, ze po ockovani se to muze jeste zhorsit 😃 . Myslim, ze horsi to byt nemuze, jedine, ze by nespal vubec 😃 @mandragora10 tak gratuluju, myslela jsem prave na vas a rikala jsem si jestli uz si prisla na nejakou fintu a koukam, ze prisla 😉 , drzim palce at to vydrzi a po te kasi spi lip. Davas ji z lahvicky? Me se teda do kase zatim nechce, ale uvidime. Treba je to opravdou jen zmenou pocasi a zase se to zlepsi. Ted je s nim pritel venku, protoze ja jsem po 2hodinach uplne utapkana a sla jsem varit obed, tak me vymenil a ted mi pise, ze malej porad jeste spi 😉 a to uz jsou skoro 3hodiny spanku :-p . No snad si to nevybira a neda mi to sezrat zase v noci :-p @zuzi82 asi mu fakt nesedla ta kaše jak řekla Jasekd. Neměl náhodou tvrdý bříško? Já si teda stěžovat nemůžu, malej sní už 3 velký vrchovatý lžíce kaše, ovoce mu už dávám ale jen zatím trochu a hezky to papá, je fakt že děti by měli začít jest zeleninu a potom ovoce, prej když začnou ovocem sladkým tak pak nechtějí mrkev a tak.... @jasekd jé, vidíš, to ti spadl kámen ze srdce viď, A jakej je Martínek u Dr, je hodnej když jsi s ním tam byla? Ahojky ve spolek maminky a a budoucí maminky,chtěla jsem zeptat jaký používáte na mimča prací prášek. @jasekd tak super, ze je vse v poradku!!! @skretik né, nechci tě vůbec strašit 🙂, třeba bude zlatíčko. my máme taky tu hadru s tou hlavičkou, ale nějak to nepomáhá, u nás pomáhá deka @soniq no on to mel dnes prvni noc, tak kdo vi jeslti to pomaha 😉 . Ale je pravda, ze s tim i v klidu sam usnul v postlyce a to mi moc sam v postylce neusina, spis usina u prsa a v nasi posteli :-N. @skretik tak držím pěsti at to teda pomáhá, ale vypadá to že jo, když s tím usnul hned napoprvé tak by to mělo zabírat 🙂. malej potřebbuje něco huňatého, velkého takže deka 🙂 No nevím, jestli to bylo tou kaší. Dneska jí zkusíme znova a uvidíme. My teď dopapkali mrkev s bramborem a dneska jsme zvládli 5 malinkých lžiček, což je teda velký úspěch. Těším se, až bude sám otvírat pusinku a pěkně to polikat, zatím to spíš honí po puse a občas to vklouzne do krku 😃 @karolina20 Já zatím používám lovelu, ale pomalu přejdu na Persil sensitiv. Lovela je pro malé mimča dobrá, ale jak se přejde na mrkev, tak tu už nevypere 😉 @jasekd gratuluji ke kontrole. Hlavně, že je všechno v pořádku teď, když se už tak těšíš. 🙂 @jasekd uuuuuffff, tak to mám radost, že je vše ok! Tak hlavně žádné nervy a ať sourozenec pěkně rostě. Teď ještě toho 10. s Martínkem..., budu držet všechny pěsti @karolina20 používám sodasan nebo ecover, jak kdy 😉 jinak teda noci po očkování my máme stejný jako před, Marek usíná stále v 8, někdy v půl 9, spí do dvou a pak do pěti, někdy do šesti a pak už je buď vzhůru nebo ho ještě ukecáme do osmi 😉 😉 @karolina20 já od začátku používám Persil sensitiv-tekutý a v pohodě-musíš to vyzkoušet akdyž se mimčo neosype tak je to ok 🙂 jasekd: hurá 😉 Štěpán nám spí v kuse od půlnoci do devíti x-), ale uspávání je holky horor! Trvá mi to tak 2 hodiny, u toho pláče, a šije sebou jako blázen, přesně tou hlavinkou mrská ze strany na stranu, funí a různě se propíná 😕 jak blázen .... Tak asi je to věkem, pre my jdem na 1. očkování teprve pozítří 🙂


30. 3. 2009 Jára Cimrman - České Nebe Hra jako hra, ne? Prostě miluju Cimrmana a i když jsem například takzvanou volbu o nějvětšího Čecha ignoroval, celkem mi imponovalo, že nejsem sám, kdo si umí na předním místě představit Cimrmana. Tento zapomenutý český génius ovlivnil můj život obrovským způsobem a společně s Voskovcem a Werichem, Šimkem a Grossmanem či divadlem Semafor patří podle mého názoru největší žijící ikony české (potažmo československé) komiky. S tím rozdílem, že Cimrmani jsou z výčtu prakticky jediní dosud žíjící, mají v divadle už čtyřicet let vyprodáno a je tedy možné se na ně podívat. A to nehovořím o odkazu "Cimrmanových" filmů autorské dvojice Smoljak+Svěrák, Jazzovou sekci a o Vinárně u Pavouka. Cimrman je prostě něco. Teoreticky by se mohlo zdát, že díky enormnímu zájmu je cena lístků astronomicky vysoká, určená jen pro horních deset tisíc. Není tomu tak - cena je stanovena na sympatických 300 Kč, což je naprosto přijatelné. Horší je to s dostupností. Jednou měsíčně si můžete jít stoupnout do fronty na pořadník. Pokud přijdete dostatečně včas, nejlépe tak o půlnoci, tak v osm ráno opravdu dostanete číslo. Pak můžete jít domů se vyspat, protože v půl páté odpoledne dochází k samotnému prodeji lístků. Jedna osoba může koupit maximálně 4 lístky, což obvykle stačí, ale když tak učiní každý, není jistota, že na vás vybydou. Jelikož tento proces je velice náročný a pro mne prakticky nemožný, rozhodl jsem se najít alternativní cestu. Po chvíli Googlení člověk najde záznamy o tom, že někdo prodal lístky i za pět t 1000 isíc korun, což mne vyděsilo, ale nakonec jsem na Aukru našel několik prima nabídek. Abych to ještě vysvětlil - motivace vidět České Nebe je pochopitelně obrovská čistě za mne a za drahou polovičku, ale navíc jsem chtěl dát pěkný dárek rodičům. Štěstí mi přálo. Po troše peripetií se mi podařilo vydražit čtveřici lístků na stejné datum - dva do první řady a dva do čtvrté - a to za slušnou cenu (pouze dvojnásobnou nominální hodnoty). Takže jsme tam včera byli. Patřím mezi velké fandy, jak jsem již výše naznačil, takže za sebe musím říct, že i Afrika, mnohdy kritizována, se mi moc líbila. Na druhou stranu uznávám za vrcholy tvorby Záskok, Švestku a Lijavec (ale adekvátně zbožňuji všechny hry). Moje očekávání bylo znásobené i tím faktem, že jsem si o Českém Nebi nezjišťoval vůbec nic, čímž se tato návštěva divadla podstatně lišila, od těch minulých (kam jsem šel až po vydání hry na CD). Poprvé jsem mohl zažít opravdu generický zážitek tak, jak byl plánován. Osobně jsem si říkal, že kdyby to bylo stejně dobré, jako Afrika, tak že budu spokojený. Jaké bylo moje překvapení, když se kvalita drasticky přiblížila Záskoku! Úvodní seminář se nesl v lehkém duchu. Již během něho bylo jasné, že tuto hru pochopí v plné šíři pouze lidé, kteří mají základní přehled v české historii, protože na ní je velká část komiky založena. Však také již samotný seminář byl nepokrytě pojat takřka historicky, o Cimrmanovi se v něm vlastně hovořilo pomálu. Byla to jen nutná a nepříliš dlouhá předehra k opusu v druhé části večera. Tím nechci říct, že by se během semináře nedalo zasmát; naopak. Experiment se živou kopírkou nebo jeho jaterní problémy (anebo "Bez Flašky v posteli neusnu"). Nejvíce překvapující je ta lehkost "neherectví". Při Africe jsem měl občas pocit, že se stáří již zásadně podepsalo na výkonech herců respektive autorů. České Nebe působí, jako čerstvá krev do žil, nemáte pocit, že se díváte na staré lidi při kvalitní, ale přece jen již trochu rutinní práci. České Nebe má nádech Cimrmanových počátků a to přesto, že jde o poslední Cimrmanovu hru (pravděpodobně). "Nabušenost" inteligentním humorem, zapamatovatelnými hláškami a několika až téměř vulgárními narážkami v briliantním a neopakovatelném Cimrmanovském stylu - je to totální luxus! Nerad bych prozrazoval nějaké citáty nebo detaily, ale neubráním se vypíchnout alespoň něco - další odstavec je tedy spoiler. Naprosto oceňuji postoj k tradiční křesťanské morálce, která je osobou mistra Jana Husa (Jaroslav Weigel) krásně zkarikována a odlehčena. Když se rozhoduje o přijmutí Josefa Kajetána Tyla, tohoto známého sukničkáře, je Hus jednoznačně proti. Když mu ale Karel Havlíček Borovský (Genadij Rumlena) prozradí, že Tyl napsal o Husovi divadelní hru, polichocený Hus obrátí. Obecně Borovský "je chlapík", srší z nějak hlášky, takže právě o Tylově hře prohlásí, že kritiku uzavřel slovy "Kdo nepláče, není Čech". Epesní nadčasovost jeho hlášek má obrovskou šanci na proniknutí mezi nejširší obecenstvo. A není sám - zpožděný Svatý Václav (Petr Brukner) se omlouvá slovy "Promiňte, trochu jsem se zamodlil". Hus je zase neustále zapálený pro věc. Babička Boženy Němcové (Miloň Čepelka) je svou prostotou opravdu zjemňujíc 1000 ím prvkem, takže její otázky uvádí do rozpaků nejen praotce Čecha (Jan Kašpar) - zejména otázky "Vy jste vdovec? A pramatka Čechová zemřela mladá?" se nedají odrazit jinak než "Já měl pramatek, to víte, jsem pohan". Osoba praotce Čecha je vlastně v Českém Nebi takřka nechtěně a uvádí vše na světskou míru. Neustále si plete autory české literatury a hudební tvorby, protože má plnou hlavu jídla a medoviny. Ze začátku jsem se trochu obával, že v pozadí bude Jan Ámos Komenský (Ladislav Smoljak), ale je tam správně výrazný - "No jakmile jsem udělal třídu smíšenou - z chlapců i dívek, přestaly se tyto geometrické obrazce objevovat. A víte, co mi řekli chlapci na otázku, proč je již nekreslí? Protože zjistili, že to tak ve skutečnosti nevypadá!". Pro úplnost musím ještě jmenovat maršálka Radeckého (Bořivoj Penc) se svým "Ticho blbci!" a také Miroslav Tyrš (Michal Weigel) jim řádně protáhne perka. Každá postava při prvním objevení se na scéně používá specifickou vlastenckou hlášku. Jedním z motivů celé hry je také posouzení děvčat Hanky a Lindy ze jejich podvržené rukopisy, kde se řeší rozpor "lhaly, ale pro dobro národa", než to Borovský rozsekne, že jde o muže, což činí Janu Ámosovi radost, že to může měkkým a tvrdým i/y rozlišit v textu. Tahle hra je prostě totální bomba! Jsem tuze rád, že ještě v jednadvacátém století fungují divadla. Jde vlastně o jednu z nejčistších forem umění dneska, protože mít dneska divadlo, aby tam lidi měli zájem chodit a zároveň se to uživilo - to je zázrak. A zázraky byste měli podpořit. Pokud se vyskytne sebemenší šance, že byste se k lístkům mohli dostat, neváhejte ani sekundu. Mohli byste přijít o hodně smíchu a radosti. Prostě miluju Cimrmana a i když jsem například takzvanou volbu o nějvětšího Čecha ignoroval, celkem mi imponovalo, že nejsem sám, kdo si umí na předním místě představit Cimrmana. Tento zapomenutý český génius ovlivnil můj život obrovským způsobem a společně s Voskovcem a Werichem, Šimkem a Grossmanem či divadlem Semafor patří podle mého názoru největší žijící ikony české (potažmo československé) komiky. S tím rozdílem, že Cimrmani jsou z výčtu prakticky jediní dosud žíjící, mají v divadle už čtyřicet let vyprodáno a je tedy možné se na ně podívat. A to nehovořím o odkazu "Cimrmanových" filmů autorské dvojice Smoljak+Svěrák, Jazzovou sekci a o Vinárně u Pavouka. Cimrman je prostě něco. Teoreticky by se mohlo zdát, že díky enormnímu zájmu je cena lístků astronomicky vysoká, určená jen pro horních deset tisíc. Není tomu tak - cena je stanovena na sympatických 300 Kč, což je naprosto přijatelné. Horší je to s dostupností. Jednou měsíčně si můžete jít stoupnout do fronty na pořadník. Pokud přijdete dostatečně včas, nejlépe tak o půlnoci, tak v osm ráno opravdu dostanete číslo. Pak můžete jít domů se vyspat, protože v půl páté odpoledne dochází k samotnému prodeji lístků. Jedna osoba může koupit maximálně 4 lístky, což obvykle stačí, ale když tak učiní každý, není jistota, že na vás vybydou. Jelikož tento proces je velice náročný a pro mne prakticky nemožný, rozhodl jsem se najít alternativní cestu. Po chvíli Googlení člověk najde záznamy o tom, že někdo prodal lístky i za pět t 1000 isíc korun, což mne vyděsilo, ale nakonec jsem na Aukru našel několik prima nabídek. Abych to ještě vysvětlil - motivace vidět České Nebe je pochopitelně obrovská čistě za mne a za drahou polovičku, ale navíc jsem chtěl dát pěkný dárek rodičům. Štěstí mi přálo. Po troše peripetií se mi podařilo vydražit čtveřici lístků na stejné datum - dva do první řady a dva do čtvrté - a to za slušnou cenu (pouze dvojnásobnou nominální hodnoty). Takže jsme tam včera byli. Patřím mezi velké fandy, jak jsem již výše naznačil, takže za sebe musím říct, že i Afrika, mnohdy kritizována, se mi moc líbila. Na druhou stranu uznávám za vrcholy tvorby Záskok, Švestku a Lijavec (ale adekvátně zbožňuji všechny hry). Moje očekávání bylo znásobené i tím faktem, že jsem si o Českém Nebi nezjišťoval vůbec nic, čímž se tato návštěva divadla podstatně lišila, od těch minulých (kam jsem šel až po vydání hry na CD). Poprvé jsem mohl zažít opravdu generický zážitek tak, jak byl plánován. Osobně jsem si říkal, že kdyby to bylo stejně dobré, jako Afrika, tak že budu spokojený. Jaké bylo moje překvapení, když se kvalita drasticky přiblížila Záskoku! Úvodní seminář se nesl v lehkém duchu. Již během něho bylo jasné, že tuto hru pochopí v plné šíři pouze lidé, kteří mají základní přehled v české historii, protože na ní je velká část komiky založena. Však také již samotný seminář byl nepokrytě pojat takřka historicky, o Cimrmanovi se v něm vlastně hovořilo pomálu. Byla to jen nutná a nepříliš dlouhá předehra k opusu v druhé části večera. Tím nechci říct, že by se během semináře nedalo zasmát; naopak. Experiment se živou kopírkou nebo jeho jaterní problémy (anebo "Bez Flašky v posteli neusnu"). Nejvíce překvapující je ta lehkost "neherectví". Při Africe jsem měl občas pocit, že se stáří již zásadně podepsalo na výkonech herců respektive autorů. České Nebe působí, jako čerstvá krev do žil, nemáte pocit, že se díváte na staré lidi při kvalitní, ale přece jen již trochu rutinní práci. České Nebe má nádech Cimrmanových počátků a to přesto, že jde o poslední Cimrmanovu hru (pravděpodobně). "Nabušenost" inteligentním humorem, zapamatovatelnými hláškami a několika až téměř vulgárními narážkami v briliantním a neopakovatelném Cimrmanovském stylu - je to totální luxus! Nerad bych prozrazoval nějaké citáty nebo detaily, ale neubráním se vypíchnout alespoň něco - další odstavec je tedy spoiler. Naprosto oceňuji postoj k tradiční křesťanské morálce, která je osobou mistra Jana Husa (Jaroslav Weigel) krásně zkarikována a odlehčena. Když se rozhoduje o přijmutí Josefa Kajetána Tyla, tohoto známého sukničkáře, je Hus jednoznačně proti. Když mu ale Karel Havlíček Borovský (Genadij Rumlena) prozradí, že Tyl napsal o Husovi divadelní hru, polichocený Hus obrátí. Obecně Borovský "je chlapík", srší z nějak hlášky, takže právě o Tylově hře prohlásí, že kritiku uzavřel slovy "Kdo nepláče, není Čech". Epesní nadčasovost jeho hlášek má obrovskou šanci na proniknutí mezi nejširší obecenstvo. A není sám - zpožděný Svatý Václav (Petr Brukner) se omlouvá slovy "Promiňte, trochu jsem se zamodlil". Hus je zase neustále zapálený pro věc. Babička Boženy Němcové (Miloň Čepelka) je svou prostotou opravdu zjemňujíc 1000 ím prvkem, takže její otázky uvádí do rozpaků nejen praotce Čecha (Jan Kašpar) - zejména otázky "Vy jste vdovec? A pramatka Čechová zemřela mladá?" se nedají odrazit jinak než "Já měl pramatek, to víte, jsem pohan". Osoba praotce Čecha je vlastně v Českém Nebi takřka nechtěně a uvádí vše na světskou míru. Neustále si plete autory české literatury a hudební tvorby, protože má plnou hlavu jídla a medoviny. Ze začátku jsem se trochu obával, že v pozadí bude Jan Ámos Komenský (Ladislav Smoljak), ale je tam správně výrazný - "No jakmile jsem udělal třídu smíšenou - z chlapců i dívek, přestaly se tyto geometrické obrazce objevovat. A víte, co mi řekli chlapci na otázku, proč je již nekreslí? Protože zjistili, že to tak ve skutečnosti nevypadá!". Pro úplnost musím ještě jmenovat maršálka Radeckého (Bořivoj Penc) se svým "Ticho blbci!" a také Miroslav Tyrš (Michal Weigel) jim řádně protáhne perka. Každá postava při prvním objevení se na scéně používá specifickou vlastenckou hlášku. Jedním z motivů celé hry je také posouzení děvčat Hanky a Lindy ze jejich podvržené rukopisy, kde se řeší rozpor "lhaly, ale pro dobro národa", než to Borovský rozsekne, že jde o muže, což činí Janu Ámosovi radost, že to může měkkým a tvrdým i/y rozlišit v textu. Tahle hra je prostě totální bomba! Jsem tuze rád, že ještě v jednadvacátém století fungují divadla. Jde vlastně o jednu z nejčistších forem umění dneska, protože mít dneska divadlo, aby tam lidi měli zájem chodit a zároveň se to uživilo - to je zázrak. A zázraky byste měli podpořit. Pokud se vyskytne sebemenší šance, že byste se k lístkům mohli dostat, neváhejte ani sekundu. Mohli byste přijít o hodně smíchu a radosti. Přihlásit se k odběru: Komentáře k příspěvku (Atom)


text: Unie chystá změny celních předpisů 05.03.2012 České podniky se mohou vyjádřit k návrhu novely Modernizovaného celního kodexu. Evropská Komise zveřejnila 20. února 2012 svůj návrh novely Modernizovaného celního kodexu (MCC). Hlavním důvodem novely je posun vstupu MCC v účinnost a jeho sladění s požadavky Lisabonské smlouvy. Mimo to ale obsahuje i několik substantivních změn. EK nevyhlásila žádnou veřejnou konzultaci k tomuto návrhu, ale protože jde o jeden ze základních právních předpisů v oblasti celnictví, rozhodla se Celní správa ČR ve spolupráci se Stálým zastoupením ČR při EU umožnit obchodní veřejnosti se k návrhu vyjádřit. Své připomínky můžete zaslat do 31. března 2012 na e-mailovou adresu email@example.com s uvedením hesla UCC do předmětu zprávy. Další informace: - Návrh EK (v češtině) Foto: EK


text: Tautologie (z řeckého , tautologia, výpověď o témže) je v logice vždy pravdivý složený výrok. Je pravdivý vždy, bez ohledu na pravdivostní hodnotu jednotlivých částí takového výroku. Příkladem tautologie je výrok: „Buď bude zítra pršet, nebo zítra pršet nebude.“ Ačkoliv je výrok pravdivý, nenese žádnou informační hodnotu, protože nemůže být deduktivně použit k vyloučení platnosti jakýchkoliv jiných tvrzení. Formy tautologie Nepravé tautologie jsou výroky, které jsou samy o sobě tautologické, ale v souvislosti s kontextem získávají konkrétní význam. Například: Výrok „Až to bude, tak to bude“ ve skutečnosti zhruba znamená: „Nedá se to urychlit, musíš počkat.“ Výrok „Děti jsou děti“ získá svůj význam v dialogu: „Vysvětloval jsem mu, že nesmí sám přecházet silnici, ale vůbec mě neposlouchá.“ – „To víš, děti jsou děti.“ Mluvčí tím má na mysli, že neposlušnost je pro děti charakteristická, a tudíž vyplývající ze samotného označení. Sem patří i výroky „doma je doma“, „udělal jsem, co jsem udělal“ nebo výroky ve formě „A není neA“, například „mír není válka“ či „co je černé, není bílé“. Tautologie je také nadbytečné zdvojení téhož významu různými slovy nebo částmi slova, označované též pojmem pleonasmus nebo perisologie. Sem mohou patřit např. výrazy „vždy a navěky“, „zcela a úplně“, „třídílná trilogie“, „nejoptimálnější“ apod. Taková tautologie může být buď stylistickou chybou, nebo výrazovým prostředkem, který má umocnit některou z vlastností daného předmětu. Kupříkladu slovo „dárek“ v sobě zahrnuje představu svobodného rozhodnutí dát někomu něco zdarma. Avšak spojení „zdarma daný dárek“ chce odlišit takový dárek od různých bonusů, které jsou sice také označeny „zdarma“, ale zákazník si je přitom zaplatí. Opakem tautologie v logice je kontradikce, v lingvistickém smyslu oxymóron. Související články Autoreference Definice kruhem Rekurze Fraktál Contradictio in adjecto Paradox Pleonasmus Oxymóron Důkaz sporem Literatura Externí odkazy Logika Sémantika Stylistické prostředky Pravda


text: Británie označuje: Británie (provincie) – starověká římská provincie (latinsky Britannia) na ostrově Velká Británie Nová Británie, dříve Neu Pommern (Nové Pomořansko) – největší ostrov v Bismarckově souostroví Velká Británie (rozcestník) Bretaň – Malá Británie Související články Britské impérium Externí odkazy


text: Po dvaceti minutách opustily Dominičin byt, Soňa ve vypůjčených botách, a rychlými kroky zamířily k okraji sídliště. Poslední panelák u lesa byl nejstarší a také notně zchátralý. Ostatní domy už byly zateplené, měly vyměněná okna a natřenou fasádu. Tenhle ne. Nenašel se nikdo, kdo by do něj investoval. Žili tam jen lidé ze dna společnosti a ob den u něj parkovala policie. Když k němu Soňa s Dominikou přišly, byla už tma. Před vchodem kouřili nějací dva výrostci, kterým asi nebylo ještě ani patnáct. Naštěstí ale právě zapadli dovnitř. Světlo na chodbě se na krátkou chvíli rozsvítilo a zase zhaslo. Dominika se v chabém světle pouliční lampy zahleděla na tablo se zvonky, na kterém asi polovina štítků úplně chyběla, ale po chvíli do jednoho cvrnkla prsty. „Máme štěstí, tady je“. Soňa zapochybovala, že to může být jen shoda jmen, ale Dominika už otevírala vchodové dveře paneláku, na kterých chyběl zámek. I kdyby tam byl, bylo by to jedno. Skleněná výplň chyběla taky. Na chodbě je ovanul pach tabáku, moči a nějakého koření. Podlaha byla zašlapaná, všude se válely nedopalky a zdi byly počmárané nápisy, které bylo lépe nečíst. Dominika chvíli tápala po zdi, pak se ozvalo známé cvaknutí a slabá žárovka osvítila schodiště. Vydaly se tedy nahoru, opatrně, protože zábradlí se nechtěla ani jedna dotknout. V každém patře kontrolovaly štítky na dveřích, ale některé úplně chyběly nebo byly přečmárané. „Zřejmě primitivní obrana před exekutory“, pomyslela si Soňa. Ve čtvrtém patře zatajily dech. Musely znovu rozsvítit, protože světlo mezitím zhaslo. Na dveřích naproti schodišti stálo neumělým tiskacím písmem HORVÁTOVÁ. Soňa pohlédla na Dominiku, ale ta ji posunkem pobídla a druhou rukou stiskla tlačítko zvonku. Ten chraplavě zařinčel a chvíli se nic nedělo. Pak se ozvaly šátravé kroky a vzápětí nato silný ženský hlas: „Kdo je to? Musíte chvilku počkat“. Obě ženy se na sebe podívaly a Dominika si přiložila prst ke rtům a pak zatáhla Soňu za rukáv do přítmí schodiště vedoucího nahoru. Netrvalo ani dvě minuty, když se dveře otevřely a na chodbu dopadl obdélník světla. A v něm se objevil Bedřich. Kabát měl hozený přes ruku a snažil se obout. Za ním stála Jolana v župánku, který víc ukazoval, než skrýval a podávala mu nějaké bankovky. „Taky máš zpátky, abys neřekl, že sem tě okradla“. Bedřich po nich hmátl a sehnul se k druhé botě. Tím se mu hlava dostala do úhlu, kdy zahlédl na horním schodišti dva páry nohou. Zbytky těl a hlavy byly ve tmě, ale Bedřich i tak bezpečně poznal, že má veliký problém. Ve stejném okamžiku Soňa seběhla dolů. Z posledních schodů seskočila, což ji připravilo ve vypůjčených botách na podpatku na chvíli o stabilitu. Zároveň to ale urychlilo její pohyb vpřed, takže vší silou vrazila do Bedřicha, který byl stále ještě v podřepu. Tím nárazem Soňa opět získala kontrolu nad svým tělem, rozmáchla se rukou a udeřila do překvapeného obličeje. „Ty hajzle“, zařvala na Bedřicha, který po zádech přepadl zpět do chodbičky bytu. Jolana asi takovou scénu nezažila poprvé, protože se překvapeně netvářila vůbec. „Vem si ho a vypadni“, křikla a vystrčila Bedřicha zpět na chodbu. Světlo opět zhaslo. Ale jen na vteřinu, protože to už byla dole Dominika a mačkala tlačítko. Podívala se na zděšeného Bedřicha, chtěla něco utrousit, ale pak se odvrátila a vydala se na cestu dolů po schodech. Soňa ještě sykla „No počkej!“ a vydala se za Dominikou. Tu noc strávila u Dominiky. Ráno se s mírnou kocovinou a novým plánem vydala k domovu. Když došla ke dveřím, studily ji nohy, protože měla na sobě opět svou domácí obuv. Chvíli poslouchala, ale vevnitř se nic neozývalo. Zasunula tedy klíče do zámku, otočila a vstoupila do dveří. Bedřichovy boty stály za dveřmi a kabát byl na věšáku. „Tak je doma“, pomyslela si. Nahlédla do kuchyně, kde seděl Bedřich u stolu a oběma rukama si podepíral hlavu. „Aha, pán je zkroušený“. Nehodlala s ním teď zapřádat rozhovory. Popadla kabelku, strčila notebook do tašky a chvíli bojovala se šňůrou adaptéru, který se jí ve spěchu zamotal kolem stojanu na kytky. S obojím se vrátila do chodby, obula si tentokrát kozačky a vyklouzla ze dveří. Chvíli se zamyslela a pak je energicky přirazila. Seběhla ze schodů a bez ohledu na možný zbytkový alkohol na sedla do auta. Vyrazila na nákup. Na skok se stavila ve své restauraci, a když se ujistila, že všechno funguje tak, jak má, vyrazila směrem k nákupnímu centru. Když Soňa opět zaparkovala před domem, už se smrákalo. Na ulici nebyla živá duše a za většinou oken zářily obrazovky televizorů. Otevřela zadní dveře auta a hodila si přes rameno objemnou tašku. Pak si ještě vzala ze sedadla kabelku a tašku s notebookem, zabouchla dveře a palcem stiskla tlačítko dálkového ovládání. Auto zamrkalo a zhaslo. Za dalších pár vteřin už Soňa vcházela do tepla svého bytu. Odložila tašku za dveře šatny, zula si kozačky a kožíšek pověsila na háček. Bedřich ještě stále seděl u stolu. Nebo u něj seděl znovu. Každopádně tam byl, byl zamyšlený a vypadal ztrápeně. „Ahoj“, pronesl opatrně směrem k Soni, která jeho pozdrav neopětovala. Na místo toho odešla do kuchyně a uvařila si kávu. Ze zvyku sáhla po dvou skleničkách, ale pak tu druhou vrátila zpátky. Sloužit už mu nebude. Teď bude sloužit on jí. Konvice cvakla, Soňa si zalila kávu a snažila se tvářit velmi sebevědomě, když vkročila do pokoje. Dominičin nápad se jí líbil, ale musela se do něj vžít. V práci si uměla zjednat autoritu a teď se to musela naučit i doma. A to velmi tvrdým způsobem. Ale byla odhodlaná, uražená a naštvaná. Takže její vystupování vypadalo velmi věrohodně. „Musíme si promluvit“, pronesla směrem k Bedřichovi hlasem, který naznačoval, že nepůjde o příjemný rozhovor. Bedřich odevzdaně přikývl. „To, cos včera provedl, co jsi asi prováděl pravidelně kdovíjak dlouho...“. Bedřich chtěl chabě zaprotestovat, ale Soňa ho pohybem ruky umlčela. „...mě urazilo. Znechutilo a naštvalo způsobem, který je neodpustitelný. Nechci žádné vysvětlování, žádné lži ani výmluvy. Neexistuje nic, co by tě mohlo omluvit. Takže ti dávám čtyřiadvacet hodin, aby sis sbalil věci a opustil můj byt. Nevezmeš si ani moje auto, nevezmeš si nic, co není tvá osobní věc. A těch moc není.“ Bedřich si s hrůzou uvědomil svoji situaci. Auto je napsané na manželku kvůli podnikání, byt je v jejím výhradním vlastnictví a většina úspor je rovněž na jejím účtu. Stojí na hraně bezdomovectví, života, kterým vždy opovrhoval. V duchu se viděl, jak spí někde v šachtě teplovodu, hladový a páchnoucí a bojuje s potkany o zbytky jídla. Kdyby si našel ubytovnu, stála by ho většinu nijak oslnivého platu a žil by ve společnosti, která se v jeho očích od těch potkanů příliš nelišila. Soňa odcitovala to, co jí včera poradila Dominika. „Chci mít jistotu, že už se to nebude nikdy opakovat. Nebudu tady žít s prasákem, co se tahá s cikánskými děvkami.“ „Slibuji“, hlesl Bedřich, ale Soňa jej opět umlčela. „To nestačí, slibům nevěřím. Nevěřím tobě. Takže se pojistím.“ Bedřich se zatvářil nechápavě. „Ty mě teď budeš poslouchat, poslechneš mě na slovo. A já si pořídím pojistku, že už se to nikdy nebude opakovat. Jediný náznak odporu, jediné slovo, a jdeš. Souhlasíš?“ „Už zase ty sliby“, pomyslela si Soňa. „Dobře, od této chvíle budeš mlčet. Neřekneš jediné slovo, pokud tě nevyzvu. Pokud tě vyzvu, budeš mě oslovovat paní a pouze odpovídat na položenou otázku. Bez odkladu splníš každý můj příkaz, aniž bych jej musel opakovat. Tečka. Sebemenší chyba a můžeš bydlet v autobusu. Jestli si rozuměl, kývni hlavou.“ Pak zazněl její první stručný a úsečný příkaz. „Svlékni se“. Bedřich se nechápavě podíval vzhůru, ale uvědomoval si bezvýchodnost své situace a neodvážil se protestovat. Pomalu si rozepnul košili a odložil ji přes opěradlo křesla. Kradmo sledoval Soňu, ale ta trpělivě vyčkávala. Rozepnul si tedy opasek, stáhnul kalhoty i s ponožkami a dotkl se lemu trenýrek. Soňa přikývla. Odložil tedy i trenýrky zůstal rozpačitě stát uprostřed pokoje, tak jak ho pánbůh stvořil. Běžně se po těch letech před manželkou nestyděl, ale tohle byla jiná situace. Neměl nejmenší vliv na to, co bude následovat. Jeho úd splihle visel z houštiny hnědých, kudrnatých chlupů, když Soňa pohnula telefonem a led dioda se krátce rozsvítila. Pořídila první fotku. „Vše, co se dnes stane, bude uloženo v mém sejfu v bance. Když uděláš jedinou chybu, zapomenu kopii v autobusu. Víš, jak jsou lidi zvědaví, že? Nebude to moje chyba. Lidé pořád něco v autobuse zapomínají. Sám jsi to říkal. A teď jdi do koupelny a přines si holení.“ Bedřich se otočil a vyšel z pokoje. Soňa jím teď pohrdala. Takže i jeho zadek jí přišel směšný. No každopádně se nepodobal tomu zadku, za který jej držela o svatební noci. Bedřich už byl zpátky a bezradně držel v jedné ruce elektrický strojek, který mu dala k vánocům a ve druhé sprej s pěnou a holítko Wilkinson sword. „Zůstaň stát a ohol se“, řekla hlasem, při kterém by se jakákoliv voda v dosahu změnila v kostku ledu. Bedřich pokrčil rameny a odevzdal se svému osudu. Chlupy padaly v chomáčích na podlahu a za chvíli vytvořily pěknou hromádku. Jeho úd teď vypadal delší. Jednak kvůli optické iluzi, a také proto, že se i přes nedůstojnou situaci a stres poněkud vzrušil. Soňa právě udělala druhou fotku. Pak odešla do chodby, klaply dveře od šatny a zašustil papírový obal. V několika vteřinách byla nazpět a mrštila po Bedřichovi zmuchlaným kusem lesklé látky. „To je skvělý domácí oděv pro lidi jako ty, obleč si to“, zazněl další příkaz. Bedřich látku rozmotal a nevěřil vlastním očím. V ruce držel růžové body s krajkami, jaké dosud vídal jen ve specializovaných časopisech pro pány. „Roztáhni ty ramínka a strč tam nohy“. Bedřich se pokoušel chvíli zjistit, která část je přední a pak zasunul levou nohu do otvoru. Přitom se nehtem na palci zachytil o krajku a málem upadl. Přitom si všiml, že jej Soňa natáčí na svůj telefon. Když se mu podařilo se do potupného kusu prádla nasoukat, musel se projít po pokoji a pak přišel rozkaz svléknout. Soni zableskla hlavou špetka lítosti nad Bedřichem, pak dostala chuť se bláznivě rozchechtat, ale nakonec si upamatovala, co jí provedl a zůstala naprosto vážná. Nesmí dát najevo jiný cit, než naprosté pohrdání. Vzpomněla si, kdo tohle zrežíroval a odeslala poslední fotku Bedřicha v body Dominice. Během několik vteřin se jí vrátil vysmátý smajlík. Soňa byla se svým výkonem spokojená. Bedřich vyčkával, co se bude dít dál. V duchu si říkal, že to musí za chvíli skončit a bude mít klid. Pár dní tiché domácnosti přežije a pak se vrátí vše do starých kolejí. Na schůzky s Jolanou bude muset zapomenout, ale aspoň ušetří. Sice to bylo jen dvanáct stovek měsíčně, ale i tak. Z přemýšlení jej vytrhl další příkaz. „Teď dostaneš šanci své utrpení zkrátit“. Bedřich s nadějí vzhlédl ke kamenné tváři své ženy. „Budeš si ho honit. Dvacet vteřin“ Pokud stihneš vystříknout, spokojím se s tím, co mám. Pokud ne, pokračujeme“. Soňa věděla, že nemá šanci to stihnout. Obvykle mu to trvalo spíše dvacet minut. Což mohlo být fajn, ale teď to byla součást jeho ponížení. Sundala si z ruky náramkové hodinky, očima zafixovala vteřinovou ručičku a namířila svůj iPhone. Teď. Bedřich zaváhal jen na zlomek vteřiny a pak se chopil příležitosti a údu. Ale věděl, že nemá šanci. Za dvacet vteřin by se mu to nepovedlo ani v mnohem přívětivějším prostředí. Nepomohlo mu ani, když si vzpomenul, jak si to jednou dodělával rukou a stříkal Jolaně na masitý zadek, protože Jolana byla důležitou součástí jeho problému. Ač se snažil sebevíc, úd měl sotva ztopořený, když Soňa řekla devatenáct, dvacet, stop. Udýchaný Bedřich uvolnil sevření a jeho úd začal téměř okamžitě ochabovat. Kontrolka telefonu právě přestala blikat, což znamenalo, že natočené video bylo uloženo. Kůže po oholených chlupech jej začínala svědit, ale neodvážil se ani poškrábat. Soňa opět odešla do chodbičky a Bedřich se neodvážil ani pohnout. Jen sledoval dveře a přemýšlel, co se bude dít dál. Když se vrátila, držela v ruce igelitovou tašku Lékárna Dr. Max. Bedřich v duchu přemýšlel, čím z lékárny by jej mohla znemožnit. Na zlomek vteřiny jej napadlo, že jej snad chce nějakými prášky otrávit, nebo alespoň uspat. Takže mu spadl kámen ze srdce, když vytáhla z tašky velké plenkové kalhotky pro inkontinentní značky Seni s fialovým pruhem uprostřed a čtyřmi lepítky po stranách. Jen taktak ji zachytil, když ji po něm hodila a nařídila stručně: „Obléct“. Bedřich kalhotky nešikovně otáčel v rukou a snažil se zjistit, jak se oblékají. Soňa mu pomohla: „Pruhem dopředu, provléct mezi nohama a po stranách přilepit. Po další chvíli zápolení stál Bedřich uprostřed místnosti jako bezradné velké mimino a čekal, co bude dál. Soňa jej nechala stát a odešla do kuchyně, kde bylo za chvíli slyšet zurčení vody. Pak se vrátila a držela v ruce dětskou lahvičku s dudlíkem, naplněnou vodou. „Sedni a pij!“, nařídila a začalo opět natáčet. Když Bedřich vypil první láhev, naplnila ji znovu. A pak znovu a znovu. Desetkrát? Patnáctkrát? Kdo ví. Bedřich to nepočítal, jen pil. Je pochopitelné, že se mu po chvíli začalo chtít močit. Pochopil, proč si musel obléci ty pleny, že to je součást Soniny podivné hry. Součást trestu za to, že si chtěl trochu povyrazit. Kdyby se o tomhle někdo dozvěděl, zničilo by jej to. Chvíli bojoval s návykem, který se před mnoha léty pracně učil, ale zákonitě musel prohrát. Nemohl promluvit, ani odejít a tak to vzdal. S úlevou začal močit a cítil, jak se mu teplo rozlévá, mezi nohama, stoupá po obou stranách nahoru, moč se vsakuje do hydrofilního polymeru a ten bobtná. Netrvalo ani dvacet minut, když se pomočil podruhé. Soňa jen mlčky doplňovala láhve a brala do ruky svůj iPhone, aby natáčela. Když to Bedřich nevydržel potřetí, plena už překonala svou absorpční schopnost. Moč začala kolem lemů protékat ve, zaplnila prohlubeň v židli a posléze začala s jemným crčením stékat na lino. Tam tvořila louži, která se pozvolna zvětšovala. Soňa si toho všimla a sebrala mu láhev. „Rozepni si tu plenu“, poručila. Bedřich chtěl vstát, ale byl vzápětí usazen zpět. „Jen si ji rozlep a seď!“ Bedřich tedy roztřesenými prsty rozlepil pásky a přední díl se vlastní váhou odklopil. Na zem z něj stále kapala přebytečná moč. Soňa opět zapnula kameru iPhonu. „A teď si to dělej„. Bedřich zvedl oči. „Žádný časový limit, dělej.“ Pak jej Soňa ještě zarazila. „Slez z té židle. Podrž si tu plínu a lehni si na zem.“ Bedřich poslechl. Plenka už vychládala a začínala nepříjemně studit. Tlak jeho těla z ní navíc vymáčkl další louži. Pohlédl na Soňu, která na něj netečně mířila mobilem. „Dělej“. Bedřichovi nezbylo, než se chopit svraštělého penisu a začít jej mnout. Penis v této prekérní situaci jen neochotně poslouchal. Po chvíli se ale přece jen začal nalévat krví a zvětšovat. Za další minutu se žalud prodral kůžičkou a vykoukl ven. Teď jej Bedřich už mohl uchopit celou dlaní. Zatímco pohyboval rukou nahoru a dolů, dech se mu zrychloval a zavřel oči. Hledal v duchu nějakou vzrušivou představu, jako vždy, když byl o samotě a masturboval. I přes poměrně spokojený sexuální život to na něj občas přišlo. Když nebyla Soňa doma nebo ji bolela hlava nebo měla měsíčky, našel si občas čas a místo, kde se to dalo udělat. Jednou to dokonce zkusil v noci na točně autobusu, když čekal na čas odjezdu. Ale v nejlepší chvíli mu kolega z vedlejšího autobusu bouchl na dveře. Bedřich se tak lekl, že si pocákal kalhoty a prostor vedle řadicí páky a měl co uklízet. Teď ho vytrhl Sonin výkřik „Stop!“ Uvolnil tedy ruku a zíral na svůj ztopořený úd, na lesklý žalud, tepající žilky a cítil se najednou strašně unavený.


text: Bernoulliova rovnice je vztah užívaný v mechanice tekutin, který odvodil Daniel Bernoulli a který vyjadřuje zákon zachování mechanické energie pro ustálené proudění ideální kapaliny (Energie je v rovnici obvykle přepočtena na objemovou jednotku kapaliny.). kde je hustota kapaliny, v je rychlost proudění, p je tlak v kapalině a u je potenciál vnějšího konzervativního pole objemové síly (gravitační síly, unášivé setrvačné síly nebo jejich kombinace, jako je tíhová síla) v daném bodě. První člen v Bernoulliově rovnici se nazývá dynamický n. kinetický tlak a představuje objemovou hustotu kinetické energie, druhý člen představuje tlakovou potenciální energii objemové jednotky kapaliny a třetí člen potenciální energii objemové jednotky kapaliny v silovém poli vnější konzervativní síly, v němž se kapalina nachází. Součet kinetické energie a potenciální energie (tlakové + vnější) v jednotce objemu je ve všech místech kapaliny stejný. Tato rovnice bývá často uváděna ve tvaru, který platí pro homogenní tíhové pole: Platí, že pokud na kapalinu v klidu působí tíhová síla, je ve stejné hloubce v každém bodě stejný tlak. Pokud je kapalina v pohybu tak tento vztah neplatí. Slovy můžeme Bernoulliho jev popsat takto: v místě s větším průřezem má proudící kapalina větší tlak, ale menší rychlost, zatímco v místě s menším průřezem má menší tlak, ale větší rychlost (Fakt, že při větším průřezu je rychlost kapaliny menší, je důsledkem rovnice kontinuity.). Odvození pro nestlačitelnou kapalinu Pokud kapalina o elementu hmotnosti proudí ve vodorovné trubici o průřezu rychlostí , platí pro ni pohybová rovnice: Rozepíšeme tuto rovnici tak, aby v ní vystupovala hustota a průřez trubice S využitím vztahu tato rovnice přejde na tedy což zintegrováním dá Pokud se navíc nacházíme v poli nějaké vnější konzervativní objemové síly (např. gravitace), přičteme jeho potenciál (na jednotku objemu) k tlakovému potenciálu, čímž přímočaře získáme rovnici Poněkud přímější odvození vychází ze zákona zachování energie. U kapalin uvažujeme potenciální energii tlakovou Ep = pV. Za předpokladu, že Ek + Ep + Eg = konst., potom platí vztažením energie na jeden kilogram kapaliny (vydělením hmotností) dostaneme tzv. energetický tvar rovnice: nebo (vydělením objemem) tlakový tvar: případně původní výškový tvar (vydělením tíhou): Důsledky Z Bernoulliho rovnice vyplývá, že statický tlak proudící kapaliny klesá s rostoucí rychlostí. Pokud plyn proudí trubicí dostatečnou rychlostí, tlak v tom místě se natolik zmenší, že toho lze využít například pro odsávání. Tomuto jevu se říká hydrodynamický paradox (hydrodynamické paradoxon) a využívá se ho například u rozprašovačů, natěračských stříkacích pistolí, ejektorů nebo v karburátoru. Výtoková rychlost Ze zákona zachování energie lze také odvodit vztah pro výtokovou rychlost kapaliny při vytékání malým otvorem z nádoby s hladinou ve výšce h, neboť lze říci, že výtoková rychlost ideální kapaliny je stejná jako rychlost, kterou by kapalina získala při volném pádu z výšky h: - tzv. Torricelliho vzorec Související články Proudění Hydrodynamika Násoska Externí odkazy Mechanika tekutin Kapaliny Chemické inženýrství


text: Proč maji někteří skvělý design a jiní se plácají v průměru? Nezáleží na tom, koho najmete ale jak se k němu chováte. Když chcete průměrnou práci, řekněte to. Když chcete skvělou práci, připravte se na toto: Někoho to naštve nebo znervózní, bude to nové a divné. Nebude snadné to prodat šéfovi. Když se necháte ukecat na kompromisy, skončíte u bodu 1. Nemůžete říkat, že to poznáte až to uvidíte. Místo toho investujte 20 minut do popisu strategie.. Když chcete web, který se podobá něčemu jinému, ukažte to předem. Vyjasněte si data a náklady. Když nevíte nic o účtování, tak do toho účetnímu nekecáte. Když jste najal skvělého designéra, tak mu do toho taky nekecejte nebo se učte. Neměňte design často - až to řekne účetní, ne kolegové. Nestresujte se kvůli logu ale kvůli uživatelskému rozhraní a designu produktu. Poděkujte.


text: Některé antirevmatické léky jsou rizikové z hlediska vzniku žaludečních vředů. Ty se projevují nevolností, bolestí břicha, ale také zvracením krve či černou páchnoucí stolicí.


Vily na prodej Ořechov (Jihlava) | TISCALI, s.r.o. Aktuální nabídka vily na prodej Ořechov (Jihlava) denně zásobovaná stovkami realitních kanceláří. Vyberte si vily na prodej Ořechov (Jihlava) než Vás někdo předběhne. Kategorie vily na prodej Ořechov (Jihlava) se neobjevuje v nabídce tak často. Hledáte-li pro sebe, rodinu či přátele vily na prodej Ořechov (Jihlava) neváhejte ani chvilku a pokud Vás některá z nemovitostí osloví je dobré kontaktovat prodejce či makléře. Většinou je vily na prodej Ořechov (Jihlava) právě druhem nemovitosti, který je obvykle hledaný a díky menší četnosti v nabídce je hojně poptávaný. Levné vily na prodej Ořechov (Jihlava) Právě hledáte své nové bydlení či jiný druh nemovitosti v kategorii vily na prodej Ořechov (Jihlava), pokud v této kategorii nemůžete nalézt vhodnou nemovitosti zkuste i kategorii následující vily Ořechov (Jihlava), a to vily na prodej Ořechov (Jihlava), pronájem vily Ořechov (Jihlava), dražba vily Ořechov (Jihlava). Pokud nalezené nemovitosti v kategorii vila na prodej Ořechov (Jihlava) nesplňují Vaše představy, rozšiřte své hledání na nemovitosti v následujících kategoriích vily Ořechov (Jihlava), vily na prodej Ořechov (Jihlava), pronájem vily Ořechov (Jihlava), dražba vily Ořechov (Jihlava). Nehledáte vily na prodej Ořechov (Jihlava) ? Pokud jste v této kategorii vily na prodej Ořechov (Jihlava) omylem a hledáte jiný typ nemovitosti zkuste si vybrat z následujících : Další lokality v okolí vily na prodej Ořechov (Jihlava) Pro ještě lepší výsledek ve Vašem hledání v kategorii vily na prodej Ořechov (Jihlava), si můžete upřesnit lokalitu pro Váš současný výběr vily na prodej Ořechov (Jihlava). Určitě lépe naleznete vily na prodej Ořechov (Jihlava), který hledáte.


text: 2 TROCHA HISTORIE JoJo Jojo vzniklo v Číně roku 1000 před naším letopočtem. Byla to jednoduchá rotující hračka tvořená dvěma slonovinovými kotouči a hedvábným provázkem. 3 TROCHA HISTORIE Joja se vyskytovala také ve starém Řecku, jak dokládá řecká váza z roku 500 před n. l.. Filipínci joja používali jako bojovné zbraně. Vyráběli je z těžkých kusů pazourků a dlouhých kožených řemenů. Lovec číhal na stromě a číhal až po ním bude procházet kořist. Kořist pak omráčil nebo jí řemen omotal kolem krku. A když se mu nepodařilo ani jedno, tak měl další pokus, protože jojo se mu vrátilo zpátky. 4 TROCHA HISTORIE Joja byla též oblíbena v Evropě v 90. letech 18. století. Dospělí chodili do klubů, kde se s nimi soutěžilo. Tehdy joju říkali emigreete nebo joujou. A jak to celé funguje? V tomto okamžiku jojo dojde na konec provázku a tím se na malou chvíli dostane do rovnováhy (pořád zde působí FG, ale v proti směru působí tahová síla provázku T). Díky setrvačnosti a pomocí lidské ruky se jojo vymrští vzhůru. To celé se pořád opakuje... ...dokud nás to neomrzí Při pohybu joja se uplatňuje Zákon zachování mechanické energie, ten říká : „energii nelze vyrobit ani zničit, ale pouze přeměnit na jiný druh energie“ Celková energie izolované soustavy zůstává konstantní při všech dějích , které v ní probíhají. Nebo jinak, jestliže těleso nebo hmotný systém nepodléhají účinkům okolí, pak součet kinetické a potenciální energie částic, z nichž se skládá zůstává stálý. To znamená, že v soustavě se muže měnit jeden druh energie v druhý. Energie Střední odborná škola Otrokovice www.zlinskedumy.cz Autorem materiálu a všech jeho částí, není-li uvedeno jinak, je PaedDr. Pavel Kovář Dostupné.


Ačkoli je stavební spoření dobré zejména pro úvěry, až ho budete sjednávat, nejspíš budou argumentovat tím, že je to výhodný způsob uložení peněz. Jak zařídit, aby jím bylo?


Usmíření s Ruskem? Kancléřka Merkelová jeho návrat do G8 vylučuje - Echo24.cz Usmíření s Ruskem? Kancléřka Merkelová jeho návrat do G8 vylučuje G8 je mrtvá, zní z Berlína Loňské setkání G7 v Bavorsku Foto: Foto: Reuters Echo24, pf 30. dubna 2016 Německo nepočítá s opětovným přípojením Ruské federace do skupiny ekonomicky nejsilnějších států světa známých jako G8. Informaci z úřadu kancléřky Angely Merkelové přinesl německý Spiegel. Světové velmoci tak zřejmě i nadále budou zasedat pouze v sedmičlenné sestavě G7. Rusko se nevrátí k ostatním členům organizace ekonomicky nejvyspělejších států světa, která v současné době funguje jako G7. Tuto informaci sdělil německému týdeníků Spiegel zdroj přímo z německého kancléřství. „G8 je mrtvá,“ potvrdil zdroj z úřadu. Ruská federace byla z organizace vyloučena po obsazení Krymského poloostrova v roce 2014. Od té doby zasedají ostatní země pouze v modelu G7. Návratu mezi skupinu ostatních států brání především nesplnění ekonomických podmínek ze strany Ruska. Kromě toho se podobný krok příliš nezamlouvá Spojeným státům americkým. Německý ministr zahraničí Frank-Walter Steinmeier přitom při své návštěvě Japonska v polovině letošního dubna vyjádřil naději, že by sedmičlenná organizace nemusela zůstat dlouhodobým modelem. Čtěte také: Putin vyznamenal ‚ruského Sinatru‘. Zpěvák nesmí do EU ani do Ameriky Skupina nejvyspělejších států světa známá jako G7 se poprvé sešla roku 1975. Od té doby zahrnuje Spojené státy americké, Velkou Británii, Kanadu, Japonsko, Francii, Německo a Itálii. Americký prezident Bill Clinton roku 1997 k jednání přizval i zástupce Ruska a skupina se tak do roku 2014 označovala jako G8. Čtěte také: Lavrov tvrdě hrozí Švédsku, pokud vstoupí do NATO Rusko USA Německo ekonomika Echo24 , dnes v 15:12


Re: stejně mají malé prsa


text: Skladbu "Always" od Armina van Buurena a BTho zachránil povedený klip - musicserver.cz Vydáno: 29.03.2020 09:03 v sekci Video - Jaromír Koc | foto: facebook Armin van Buuren Nizozemský DJ a producent Armin van Buuren vydal na podzim loňského roku skvělé album "Balance". Šlo o jeho dosud největší autorský projekt, na dvou discích čítal celkem osmadvacet skladeb. Není tak divu, že se hudebník snaží z desky maximálně těžit. Za další singl vybral píseň "Always", kterou s ním vytvořil legendární producent BT. Bohužel chlapci asi měli na společnou tvorbu jen málo času, neb výsledek je takový nijaký. Klubový track v podstatě jen tak plyne, nezanechává žádný velký dojem ani jakkoliv euforickou náladu. Výsledek nezachránil ani vokál, o který se postarala zpěvačka a skladatelka Kristi Krings vystupující pod uměleckým jménem Nation Of One. Naštěstí k songu vzniklo pěkné video, díky kterému singl není úplným průšvihem. Hlavní roli v něm hraje okatá zpěvačka, zbytek už měl na starosti tým grafiků. A se všemi vizuálními triky si dal opravdu záležet. Připomeňme, že Armin van Buuren před pár dny vydal remixovou podobu poslední řadovky. Titul "Balance Remixes" čítá celých osmdesát sedm položek a k mání je prozatím výhradně digitálně. O remixy se postarali například Giuseppe Ottaviani, Richard Durand, Steve Aoki, Nicky Romero, Cosmic Gate, Laidback Luke nebo Cosmic Gate a k poslechu jsou zde. Coldplay Lady Gaga Ewa Farna Metallica BTS Pokáč Ed Sheeran Imagine Dragons Kryštof Madonna Johnny Cash Lucie Beyoncé Iron Maiden The Cure Abba Lorde Ozzy Osbourne AC/DC Vypsaná fiXa