text: Edvard Beneš (původním jménem Eduard; 28. května 1884 Kožlany – 3. září 1948 Sezimovo Ústí) byl československý politik a státník, druhý československý prezident v letech 1935–1948, resp. v letech 1935–1938 a 1945–1948. V období tzv. Druhé republiky (po Mnichovské dohodě ze dne 29. září 1938 do 15. března 1939) a následné německé okupace do května 1945 žil a politicky působil v exilu. Od roku 1940 až do osvobození Československa byl mezinárodně (nejen protihitlerovskou koalicí) uznaným vrcholným představitelem československého odboje a exilovým prezidentem republiky. Úřadujícím československým prezidentem byl opět v letech 1945–1948. Po boku Tomáše Garrigue Masaryka byl Beneš jedním z vůdců prvního československého odboje a zakladatelů první Československé republiky. Než se stal prezidentem, působil v letech 1918–1935 jako ministr zahraničí. Jako prezident dvakrát abdikoval, poprvé v roce 1938 pod tlakem situace po uzavření Mnichovské smlouvy, podruhé v roce 1948 v reakci na ovládnutí státu komunistickou stranou. Mládí a studium Edvard Beneš se narodil v Kožlanech na severním Plzeňsku jako nejmladší syn (10. dítě) rolníka Matěje Beneše (1843–1910), původem z Tříman, a jeho manželky Anny Petronily (1840–1909), rozené Benešové z Kožlan. Osm dětí se dožilo dospělosti. Jedním z jeho sourozenců byl pozdější politik Vojtěch Beneš, nejstarším byl Václav Beneš. Dalšími sourozenci, kteří se dožili dospělosti, byli: Regina, Jan, Barbora, Bedřich a Ladislav. V mládí studoval nejprve na Gymnáziu na Vinohradech v Praze (v letech 1896–1904); bydlel tehdy ve Vršovicích, v bytě svého nejstaršího bratra Václava. Po maturitě studoval dále na Filozofické fakultě pražské Univerzity Karlo-Ferdinandovy. V letech 1901–1904 hrál amatérsky fotbal za mužstvo SK Slavia Praha. Od roku 1904 studoval ve Francii na Sorbonně a Svobodné škole politických nauk (École libre des sciences politiques, dnešní Institut d'études politiques de Paris), v roce 1907 pak v Berlíně. V Paříži se roku 1906 zasnoubil s Annou Vlčkovou, která si na Benešovu žádost začala říkat Hana, a sám si změnil křestní jméno z Eduarda na Edvard. Francouzská studia Edvard Beneš završil roku 1908 na právnické fakultě v Dijonu doktorskou prací na téma Problém rakouský a otázka česká. Studie o politických bojích slovanských národů v Rakousku. Tento diplom mu však pražská univerzita neuznala. V roce 1909 pak v Praze složil rigorózní zkoušky a získal titul doktora filosofie (práce na téma Původ a vývoj moderního politického individualismu). V témže roce mu v lednu zemřela matka a 6. listopadu uzavřel sňatek s Annou (Hanou) Vlčkovou. Svatba se konala na Vinohradech v kostele svaté Ludmily. V matrice jsou křestní jména snoubenců zapsána jako Eduard a Anna. Manželství zůstalo bezdětné. Teprve v roce 1919 čekali manželé Benešovi dceru, Hana ale dítě nedonosila. Beneš vyučoval tři roky na obchodní akademii v Praze; současně se pokoušel studovat práva (nejprve na české, pak na německé právnické fakultě), studia však nedokončil (až v roce 1945 Beneš obdržel čestný doktorát práv). Od roku 1912, poté, co se habilitoval v oboru filosofie, přednášel jako docent na Filozofické fakultě Univerzity Karlo-Ferdinandovy. Za Rakouska neměly ani česká univerzita ani její Filozofická fakulta svou vlastní budovu. Přednášky i semináře se tedy musely konat na různých místech v Praze, proto Beneš přednášel v Krakovské ulici, v Klementinu či v Kaulichově domě. Politická činnost První československý odboj Po začátku první světové války organizoval Beneš vnitřní odboj (Maffie – český výbor odboje proti Rakousko-Uherské monarchii). Zajišťoval spojení odboje s T. G. Masarykem ve Švýcarsku. Dne 1. září 1915 odešel do zahraničí, kde spolupracoval s Masarykem a se Slovákem (tehdejším francouzským leteckým důstojníkem) Milanem Rastislavem Štefánikem. Hana Benešová zůstala v Čechách, a kvůli politickým aktivitám manžela byla rakouskými úřady několikrát uvězněna. Pro úspěch celé revoluční akce, tedy pro rozbití Rakouska-Uherska a dosažení samostatnosti Čechů a Slováků (v té době byl používán termín „československý národ“) byl důležitý fakt, že Masaryk, Beneš a Štefánik měli ze svých dřívějších pobytů nejen v zemích Dohody, ale i v Americe, Rusku a v jiných zemích potřebné znalosti tamějších poměrů a celkové politické situace ve světě. Dr. Edvard Beneš byl sice ze tří hlavních vůdců československého zahraničního odboje nejmladší, ale získal mnoho zkušeností za svého předchozího pobytu ve Francii, za několikaměsíčního pobytu v Londýně a také za ročního pobytu v Německu několik let před válkou. I po dočasném návratu domů se věnoval dalšímu soustavnému studiu poměrů v cizině. Po příchodu do Paříže organizoval Beneš zahraniční protirakouský odboj a reorganizoval kurýrní službu pro spojení s Maffií. Uspořádal cyklus přednášek o Slovanstvu na pařížské Sorbonně a propagoval československý politický program řadou článků ve francouzských novinách. V roce 1916 se Edvard Beneš podílel na ustanovení Československé národní rady, v níž zastával místo generálního tajemníka. Společně se Štefánikem získal souhlas dohodových mocností se zakládáním československých vojenských jednotek a přispěl tak ke vzniku samostatných Československých legií ve Francii, Rusku a Itálii, které se úspěšně zapojily do bojů první světové války. Důležitým výsledkem Benešovy diplomacie bylo uznání Československé národní rady jako představitele nového státu Francií, Velkou Británií a Itálií. Ministr zahraničí Koncem října 1918 se zúčastnil jednání zástupců domácího i zahraničního odboje v Ženevě o budoucí podobě státu. Po vyhlášení svrchovanosti Československé republiky 28. října roku 1918 byl jmenován ministrem zahraničí ve vládě Karla Kramáře. Z Francie domů se však vrátil až 24. září 1919 po svých úspěšných jednáních na Pařížské mírové konferenci, kde zajistil nové hranice státu vůči Německu, Rakousku a Polsku. Během sedmidenní války s Polskem o Těšínsko v lednu 1919 nastal jeden z řídkých sporů mezi Benešem a Masarykem. Zatímco Masaryk podporoval ozbrojený vstup na Těšínsko, Beneš naopak v Paříži vnímal nevoli vedoucích států Dohody k tomuto vstupu a byl proto proti němu. Pro pozdější zahájení jednání o smlouvě s Maďarskem pověřil dalším zastupováním Československa Slováka Štefana Osuského, mimořádného a zplnomocněného vyslance ČSR na Pařížské mírové konferenci (viz též Pařížská mírová konference, 1919), vypracováním celé smlouvy o hranicích s Maďarskem. Podepsána byla dne 4. června 1920 v paláci Velký Trianon v zámku Versailles poblíž Paříže (tzv. Trianonská smlouva). Edvard Beneš také pomáhal zakládat Společnost národů, byl její místopředseda, člen Rady a v roce 1935 předseda. Prosazoval politiku kolektivní bezpečnosti. Od počátku se orientoval na poválečnou evropskou velmoc Francii, s níž v roce 1924 Československo uzavřelo spojeneckou smlouvu, a na země Balkánu, Rumunsko a Jugoslávii, s nimiž smluvně vytvořil obranný systém, tzv. Malou dohodu. Samotného Beneše nicméně trápil fakt, že zatímco Československo uznávalo Sovětský svaz (nikoli však de iure, k tomu došlo až roku 1934); Rumunské vztahy s východním sousedem byly velmi špatné a jugoslávsko-sovětské vztahy v podstatě neexistovaly, neboť Království Jugoslávie SSSR neuznávalo. V letech 1921–1922 zastával Edvard Beneš funkci československého předsedy vlády (viz vláda Edvarda Beneše), poslancem parlamentu byl v letech 1919–1926 a 1929–1935. Byl členem a místopředsedou tehdejší České strany národně sociální a významně ovlivňoval její politiku. Coby ministr zahraničí navštěvoval Beneš často Ženevu v souvislosti s jednáním Společnosti národů. V roce 1932 se zde zúčastnil konference o konvenci o odzbrojení. Po návratu upozornil ministra národní obrany Bohumíra Bradáče a náčelníka Hlavního štábu armády Jana Syrového, že skončí-li konference neúspěchem, lze v roce 1936 nebo 1937 očekávat politickou a vojenskou krizi, na kterou musí být armáda připravena. Přislíbil, že na posílení armády sežene finanční prostředky. Druhý prezident první republiky Po abdikaci T. G. Masaryka a po obtížných parlamentních jednáních byl Beneš zvolen 18. prosince 1935 druhým prezidentem Československé republiky. Pro zvolení Beneše hlasovali i někteří poslanci KSČ a HSĽS. Ve stejném roce uzavřelo Československo Benešovým prostřednictvím spojeneckou smlouvu se Sovětským svazem (po jeho přijetí do Společnosti národů) a s Francií. Vojenskou pomoc Sovětského svazu v případě konfliktu ovšem smlouva vázala na předchozí pomoc Francie. O samotné smlouvě mluvil i v rozhovoru pro sovětský deník Pravda, s tím, že ji považoval za symbol návratu Ruska do Evropy. Všechna média v SSSR dohodu s Československem, kterou Beneš podepsal, vřele vítala. Sám Beneš se neobával, že by jeho kroky vůči SSSR ohrožovaly pozici Československa, nebo jej snad příliš přibližovaly k jeho vlivu. Byl přesvědčen, že vše, co činí, činí stejně tak, jako je tomu v případě Francie. Abdikace a odlet do Londýna Dne 5. října 1938, po přijetí Mnichovské dohody, Beneš na nátlak Němců abdikoval na funkci prezidenta. Nechal si převést nejméně milion korun v britských librách na konto v londýnské bance, a 22. října 1938 s manželkou do Londýna odletěl. Jednalo se o první Benešovu cestu letadlem. Chamberlainova vláda si vymínila, že Beneš nebude v Londýně politicky aktivní, čímž souhlasil, neboť měl v úmyslu přesunout se do Chicaga, kde měl přislíbeno místa profesora politických věd na Chicagské univerzitě. Londýn zvolil proto, že byl zklamán postojem Francie, která doposud představovala stěžejní oporu jeho zahraniční politiky. Naději na zvrat situace vkládal do spolupráce Velké Británie a Spojených států. Beneš po příchodu do Londýna obnovil kontakty s britskými přáteli a příznivci nezávislosti Československa (Henry Wickham Steed, Robert Hamilton Bruce Lockhart, Robert William Seton-Watson). Zároveň udržoval a prohluboval konspirativní spojení s domovem. Již 14. listopadu 1938 ho v Putney navštívil advokát Jaroslav Drábek, zástupce Politického ústředí, jedné z klíčových formujících se skupin domácího odporu. Beneš během prvních měsíců v exilu dbal, aby dodržel závazek, že na britské půdě bude vystupovat jako soukromá osoba. Zdržel se prohlášení, politických aktivit, odmítal veřejně komentovat činy a kroky britské a francouzské vlády, stejně tak vlády v Praze. Působení v USA a obnovení veřejné politické činnosti Dne 2. února 1939 E. Beneš s manželkou odplul ze Southamptonu lodí SS Washington do New Yorku, kde ho osobně přivítal a podpořil starosta Fiorello H. La Guardia. Po okupaci zbytku Československa a vyhlášení Slovenského státu zaslal protest proti německé okupaci Čech a Moravy vládám hlavních světových mocností. Od února do července 1939 přednášel jako hostující profesor na Chicagské univerzitě (cyklus přednášek Modern Democracy); zároveň zde učinil první kroky k utvoření zahraničního odboje. 18. března 1939 vystoupil s prvním politickým projevem po odchodu do exilu. V něm konstatoval, že v Evropě je válka a varoval, že „celý svět je v nebezpečí, že bude zničena všechna koncepce lidské mravnosti rozbitím všech vznešených pojmů poctivosti a slušnosti“. Zároveň Beneš cestoval a navázal úzký kontakt s řadou krajanských organizací v řadě amerických měst: vedle Chicaga, kde žila nejpočetnější česká menšina v USA, to byl Pittsburgh, Detroit či Minneapolis. Dne 18. dubna 1939 Beneš v Chicagu oznámil zástupcům několika českých a slovenských krajanských organizací, že přijímá jejich výzvu, aby se ujal vedení československého zahraničního odboje. Dne 28. května 1939 přijal Beneše americký prezident F. D. Roosevelt k soukromému a před tiskem utajenému rozhovoru (Roosevelt nechtěl popudit americké izolacionisty) ve svém letním sídle, schůzka trvala více než tři hodiny. Dne 31. května 1939 Beneš slavnostně otevřel československý pavilon na Světové výstavě v New Yorku. Znovu se při té příležitosti setkal se starostou La Guardiou. Dne 12. července 1939 manželé Benešovi odpluli z USA a vrátili se do Londýna. Winston Churchill v Londýně 27. července 1940 na Benešovu počest uspořádal slavnostní oběd, kterého se účastnilo asi 40 předních britských osobností (např. Lloyd George, Anthony Eden nebo Basil Liddell Hart). Churchill slíbil Benešovi odčinit zločin na Československu. V čele zahraničního odboje Beneš se postupně stal vůdčím představitelem československého zahraničního odboje i přes spory s některými dalšími exilovými představiteli (např. Štefan Osuský nebo Milan Hodža). Čs. exilová vláda byla Velkou Británií prozatímně uznána v červenci 1940, plného uznání Beneš dosáhl 18. července 1941, kdy SSSR i Velká Británie definitivně uznaly československou exilovou vládu. Jako vedoucí představitel zahraničního odboje se Beneš účastnil diskuzí o budoucím osudu sudetských Němců v ČSR. Sám nejprve navrhoval pouze menší úpravy hranic a částečný transfer německého obyvatelstva. Tyto jeho návrhy byly odmítnuty vojenským odbojem v protektorátu, pod jehož vlivem se diskuze o budoucím odsunu Němců radikalizovaly. Benešova vláda postupně prosadila u spojeneckých velmocí odsun naprosté většiny sudetských Němců, což mocnosti potvrdily na postupimské konferenci. V Londýně došlo i ke sporu s vedoucím představitelem sudetoněmeckého sociálně-demokratického exilu Wenzelem Jakschem, jehož předmětem byl možný odsun Němců z ČSR, Jakschův názor na platnost mnichovské dohody a rukování sudetských Němců v Británii do československé zahraniční armády. V červnu 1942 Velká Británie nakonec souhlasila s odsunem německého obyvatelstva z Československa po skončení války. V prvních třech letech války byly snahy jak ze strany polské exilové vlády, tak ze strany Británie o poválečné federativní uspořádání Československa a Polska, které Beneš jen s malou snahou podporoval. Myšlenka federace Polska a Československa však přestala být realistická pro negativní postoj polské exilové vlády k SSSR (a naopak), částečně také kvůli vzrůstajícím sporům mezi představiteli Polska a Československa. Mezitím v okupované vlasti získal Beneš značnou podporu obyvatelstva, a to i přes to, že byl zpočátku kritizován za opuštění Československa po Mnichovské dohodě. Edvard Beneš se v exilu snažil budoucí ČSR pojistit spojeneckými smlouvami s hlavními spojeneckými mocnostmi. Kromě smlouvy s Británií a Francií šlo zejména o novou smlouvu se SSSR uzavřenou v prosinci 1943. Tato smlouva se stala předmětem silné kritiky, zda neposouvá ČSR příliš do sovětské sféry vlivu. Smlouva byla výrazem nové zahraničněpolitické orientace československé zahraniční vlády na SSSR. Během pobytu v Moskvě Beneš také začal jednat s představiteli exilové Komunistické strany Československa o poválečné podobě Československa (viz též článek Heliodor Píka). Uzavřením této smlouvy se Beneš nicméně pokoušel získat podporu Sovětského svazu pro obnovu Československa po skončení války. Na jaře roku 1945 Beneš odcestoval přes Moskvu na osvobozené území republiky; v dubnu ve slovenských Košicích jmenoval první poválečnou vládu. Aby oslabil pozici komunistů, požadoval, aby Prahu osvobodila Armáda Spojených států amerických, nikoliv Sovětský svaz. Američané ale tento požadavek odmítli. Když v květnu 1945 vstoupila 3. americká armáda generála Pattona do západních Čech, přivítal to s nadšením. Doufal, že by Američané mohli dorazit do Prahy dříve než Sověti, to se ale nestalo. Třetí republika (1945–1948) 16. května přijel Beneš do Prahy. 28. října 1945 byl potvrzen ve funkci prezidenta a následně znovu zvolen prezidentem Československa dne 19. června 1946. Po dobu okupace a neexistence parlamentu vydávala exilová vláda prezidentské dekrety, jež Beneš jako nejvyšší činitel podepisoval a po němž jsou v zásadě nepřesně nazývány jako „Benešovy dekrety“. Poválečné dekrety, kterými se upravovala konfiskace majetku Němců, Maďarů, zrádců a kolaborantů, ztráta čs. občanství a jiných práv občanů německé a maďarské národnosti (ale nikoli jejich vysídlení), a také znárodnění většiny československého průmyslu, bank a pojišťoven bez náhrady, jsou dodnes kontroverzní. Organizace vyhnanců v Německu a Rakousku, především Sudetendeutsche Landsmannschaft, se zatím marně snaží o zrušení „Benešových dekretů“ týkajících se občanů Československa německé a maďarské národnosti. Po obnovení Československa vznikla nová politická situace. Existovaly sice nadále různé politické strany, byly však sdružené v Národní frontě. V parlamentních volbách 1946 dosáhly Komunistická strana Československa a z části Komunistická strana Slovenska velkého úspěchu (na Slovensku vyhrála volby Demokratická strana). Připadlo na ně 114 poslaneckých mandátů z celkového počtu 300 míst v Národním shromáždění, tedy 38 %. V důsledku toho byl předseda KSČ Klement Gottwald jmenován a zvolen novým předsedou československé vlády. To vše, spolu se vzrůstajícím vlivem Sovětského svazu v zemi, také díky uzavřené smlouvě se SSSR, směřovalo ke konci demokracie a udržení nezávislosti československého státu. K vítězství komunistů přispěl i zákaz agrární strany, čímž byl venkov vehnán do náruče komunistů. Na tom měl svou část viny i prezident Beneš. Beneš byl sám zklamán z vývoje situace na Slovensku, kde se začal ustalovat systém dvou politických stran. V době jeho výkonu funkce od roku 1945 do roku 1948 bylo vyneseno 730 rozsudků smrti. Jednalo se rozsudky na základě dekretu o potrestání nacistických zločinců, zrádců a jejich pomahačů z 19. června 1945. Únorová krize, abdikace a smrt Dne 20. února 1948 podalo demisi 12 ministrů nekomunistických stran, 25. února podali demisi další dva ministři (z 26členné vlády). Tímto krokem chtěli ministři buď donutit komunisty, aby se podřídili vládě, anebo vyvolat krizi, kterou by řešilo jmenování úřednické vlády a vypsání předčasných voleb. Konečnou příčinou k podání demise bylo náhlé obsazení všech vedoucích míst ve Sboru národní bezpečnosti (policie) komunisty. Většina představitelů demokratických sil spoléhala, že se za ně Beneš postaví a demisi nepřijme. Nekomunistické strany Národní fronty měly v té době omezené komunikační nástroje, komunisté ovládali rozhlas (ministerstvo informací) a díky přídělu papíru se snažili dlouhodobě omezovat prodemokratický tisk. Ve svém tisku předáci nekomunistických stran místo mobilizace vlastních příznivců vyzývali ke klidu a ujišťovali, že se nic nestane. Věřili v legální, ústavní a parlamentní řešení únorové krize. Jediný kdo se proti tlaku komunistů v tzv. únorové krizi roku 1948 otevřeně v Praze postavili, byli studenti, kteří byli při druhém pochodu na Hrad následně surově zbiti v Nerudově ulici. Komunisté v té době ovládali Sbor národní bezpečnosti (policie), většinu armády a sdělovací prostředky (vydali zákaz dovozu zahraničního tisku). Beneš demisi ministrů po komunistickém nátlaku 25. února 1948 přijal a pověřil předsedu KSČ Klementa Gottwalda opětovným sestavením vlády, která pak vznikla již zcela pod komunistickým vedením. Podle českého historika Václava Vebera tak prezident Beneš učinil údajně v rozporu s ústavou, podle které měl vyhlásit nové volby při rezignaci nadpoloviční většiny ministrů, tj. 13. V té době byl už Beneš ovšem velmi vážně nemocen. Dlouhodobě trpěl Ménierovou nemocí a častými migrénami. Již v roce 1943 jej v Londýně postihlo mozkové krvácení. V listopadu 1944 utrpěl poprvé cévní mozkovou příhodu, na jaře 1945 podruhé. Když ho v roce 1945 v Praze navštívil předseda národních socialistů Petr Zenkl, byl Benešovým tělesným i duševním stavem zděšen. V červenci 1947 jej postihl záchvat mrtvice; od té doby musel být pod stálým lékařským dohledem. Počátkem roku 1948 musel chodit o holi, trpěl nesnesitelnými bolestmi hlavy, místy i ztrátou řeči, a občas i výrazně slinil a musel odplivávat. Jeho postižení se stále výrazněji zhoršovalo. V květnu 1948 se prezident Beneš ještě pokusil komunistům vzepřít, když odmítl podepsat novou československou ústavu, kterou bylo zlikvidováno demokratické státní zřízení. Měsíc poté, 7. června 1948 (abdikační listinu podepsal 2. června), abdikoval Beneš na úřad prezidenta, jeho nástupcem se pak stal Klement Gottwald. Dne 3. září roku 1948 Edvard Beneš zemřel v Sezimově Ústí. Zde v parku své vily je spolu se svou manželkou Hanou pochován. Ferdinand Peroutka později o Benešovi v souvislosti s únorovými událostmi roku 1948 napsal: „Tento muž potřeboval klid, aby zápolil se svou nemocí. Místo toho se ocitl uprostřed tragédie.“ Hodnocení odkazu Po druhé světové válce byl stejně, jako pro prezidenta Masaryka, který byl známý jako „Prezident Osvoboditel“, vytvořen i pro Edvarda Beneše o něco méně používaný čestný titul, který ho označuje za „Prezident Budovatele“ či „Prezident Obnovitele“. S prezidentem Benešem je také spojeno standartové národní motto „Věrni zůstaneme“, které poprvé vyslovil na státním pohřbu prezidenta Masaryka 21. září 1937. To se jako zlidovělé stalo národním heslem druhého československého odboje. V době okupace bylo proslavené mimo jiné Petičním výborem Věrni zůstaneme. V dubnu 2004 schválila Poslanecká sněmovna Parlamentu České republiky opakovaně přes předchozí veto Senátu zákon č. 292/2004 Sb., o zásluhách Edvarda Beneše tvořený větou „Edvard Beneš se zasloužil o stát.“ Prezident Václav Klaus tento zákon nevetoval, ale také nepodepsal, což vyvolalo spory, má-li na takové jednání dle ústavy právo. Hodnocení role Edvarda Beneše v československých dějinách však je kontroverzní. Vedle zásluh o vybudování Československa stojí jeho politická porážka v době mnichovské krize roku 1938, jeho podpora poválečných represí proti českým Němcům (spor o takzvané Benešovy dekrety, a tím o jeho podíl na tehdejších zločinech), jeho spoluodpovědnost za úspěch únorového převratu roku 1948 a další sporná rozhodnutí, na kterých se účastnil. Edvard Beneš až příliš vycházel z úvahy, že Československo se může stát „mostem“ mezi Sovětským svazem a západními demokraciemi a napomoci tak stabilitě v Evropě. Věřil, že západní země přimějí SSSR k umírněnější politice prostřednictvím obchodního tlaku. Jako sociolog byl přesvědčen, že politika je „praktická sociologie“ a že jeho politika je vědecká. Mezi kontroverzní Benešovy kroky patří postoupení Podkarpatské Rusi Sovětskému svazu v roce 1945. Beneš několikrát vyjádřil svou ochotu souhlasit s připojením Podkarpatské Rusi k SSSR, což vyvrcholilo v březnu roku 1945, kdy poslal Stalinovi dopis, ve kterém píše o tom, že připojení „Zakarpatské Ukrajiny“ k SSSR považuje za samozřejmé. Tím porušil svou ústavní pravomoc, takovouto změnu by musel schválit parlament. Mezi kontroverzní rozhodnutí prezidenta patří také tzv. Benešovy dekrety, na jejichž základě bylo z poválečného Československa vysídleno několik milionů sudetských Němců (užití principu kolektivní viny). Beneš zpočátku plánoval pouze částečné vysídlení a počítal s tím, že značný počet Němců v republice zůstane. Naproti tomu domácí československý odboj, pod dojmem reality německé okupace a nacistického teroru proti českému obyvatelstvu, požadoval úplný odsun Němců z Československa. S tímto radikálnějším postojem se po heydrichiádě ztotožnil i Beneš. Benešova vláda získala od Velké Británie ústní souhlas s odsunem v červnu 1942, ale ten byl vázán na souhlas Spojených států a Sovětského svazu. Do konce roku 1943 získal Beneš souhlas k hromadnému transferu německých menšin do poraženého Německa i od Spojených států a Sovětského svazu. Podle britského spisovatele Nigela Westa, autora knihy o tzv. projektu Venona, měl být Edvard Beneš údajně sovětským informátorem s krycím jménem „19“ zmiňovaným v jedné depeši. Obdobná tvrzení uvedli i někteří další autoři, mimo jiné Viktor Suvorov. V roce 2008 informaci o Benešově předválečné spolupráci se sovětskou tajnou službou zveřejnil na základě zprávy ruské Služby vnější rozvědky i slovenský deník Pravda, i když se vyskytují pochybnosti o důvěryhodnosti sovětských archivních dokumentů. Někteří zahraniční autoři jako Eduard Mark a američtí autoři Herbert Romerstein a Eric Breindel došli k závěru, že krycí jméno „19“ měl Rooseveltův poradce Harry Hopkins. Podle amerických autorů Johna Earla Haynese a Harvey Klehra mohl mít krycí jméno „19“ i někdo z britské delegace na Washingtonské konferenci v květnu 1943. Dokumenty, které v roce 2009 zveřejnil bývalý důstojník KGB Alexander Vasiljev však ukázaly, že krycí jméno „19“ patřilo pracovníkovi amerického ministerstva zahraničních věcí Laurenci Dugganovi. Památníky Po skončení druhé světové války bylo v roce 1946 po Edvardu Benešovi pojmenováno dnešní Vítězné náměstí v Praze, které neslo název Náměstí dr. Edvarda Beneše. V jeho severozápadní části byl v roce 1947 odhalen monumentální pomník ve tvaru obelisku, který byl opatřen iniciály EB. Po plném uchopení moci komunisty byl tento pomník zničen a v roce 1952 bylo náměstí přejmenováno na Náměstí Říjnové revoluce. Edvardu Benešovi bylo věnováno několik dalších památníků: Aš – památník s reliéfem Benešova obličeje před ZŠ na Okružní ulici. Aš – tzv. Benešův palouček, se nachází na státních hranicích s Německem na místě, kde Beneš utíkal v roce 1915. Brno – socha před Právnickou fakultou Masarykovy univerzity. Iniciátory pomníku byli gen. Emil Boček a plk. Jan Horal. Praha – socha před Černínským palácem na Loretánském náměstí. Sochu financoval mecenáš válečných veteránů Jan Horal. Slavnostní odhalení proběhlo 16. května 2005. Český Krumlov – busta na nádvoří Hotelu Růže společně s bustou T. G. Masaryka a památníkem českokrumlovským letcům za 2. světové války. Iniciátorem umístění obou památníků byl Jan Horal. Slavnostní odhalení proběhlo 28. května 2004. Pietní místo po smrti Jana Horala zaniklo. České Budějovice – Busty E. Beneše a T. G. Masaryka přemístěné z pietního místa v Českém Krumlově nově se nacházející na zahradě vily Lischoli patřící firmě KOH-I-NOOR Hardtmuth. Slavnostní odhalení proběhlo 28. října 2013. Zahrada s pietním místem je volně přístupná. Sezimovo Ústí – památník s bustou Edvarda Beneše (na hrobce EB a HB, na tzv. „Husově kazatelně“), přístupná také zrekonstruovaná Benešova vila v blízké zahradě. Kožlany – socha v parku a škola, kterou navštěvoval. Mladá Boleslav – Socha Edvarda Beneše a T. G. Masaryka na konci Masarykovy třídy uprostřed parku. Štětí – sousoší Edvarda Beneše a T. G. Masaryka z roku 1938. Znojmo – památník s bustou Edvarda Beneše a Tomáše Garrigue Masaryka. Žatec – busta E. Beneše před autobusovým nádražím postavená z vděčnosti Volyňských Čechů Londýn – pamětní deska ve čtvrti Putney na domě, kde během londýnského exilu Edvard Beneš bydlel Válečný veterán a podnikatel Jan Horal byl iniciátorem myšlenky plošného pokrytí republiky Benešovými sochami, jež by stály v každém větším (patrně se rozumělo v krajském) městě. V menších sídlech by je pak doplňovaly pamětní desky či benešovské busty. Sochy měly mít jednotný vzhled a mohly by tak být vyráběny laciněji a takřka sériově. Jan Horal pro svůj nápad získal podporu řady členů ze Svazu letců České republiky, Českého svazu bojovníků za svobodu a Československé obce legionářské. K funkci takových pomníků Jan Horal řekl: „Jde nám především o to, aby si české děti jednou nemyslely, že prvním poválečným prezidentem Československa byl Klement Gottwald.“ Z plánů na plošné pokrývání republiky Benešovými pomníky a bustami nakonec sešlo. Dne 18. června 1936 byl jmenován čestným občanem města Kroměříž. Dílo Le problème autrichien et la question tchèque – 1908 Otázka národnostní – Praha 1909 Stručný nástin vývoje moderního socialismu – Praha 1910–11 Stranictví. Sociologická studie – Praha 1912 Mravní soustavy v soudobé francouzské filosofii – Praha 1913 Le socialisme autrichien et la guerre – Paříž 1915 Détruisez l'Autriche-Hongrie – Paříž 1916 Vers la paix future – Genève 1916 La Boemia contro l'Austria-Ungeria – Locarno 1917 Bohemia's Case for Independence – Washington 1917 K budoucímu míru – Praha 1919 Válka a kultura – Praha 1922 Zahraniční politika a demokracie – Praha 1923 Smysl československé revoluce – Praha 1923 Nesnáze demokracie (s T.G. Masarykem) – Praha 1924 Locarno a svaz národů – Praha 1925 Problém malých národů po světové válce v T. G. Masaryk: Problém malých národů v evropské krisi – Praha 1926 Světová válka a naše revoluce. Vzpomínky a úvahy z bojů za svobodu národa. I–III – Praha 1927–1928, 1994 Demokratická armáda, pacifismus a zahraniční politika – Praha 1931 La France et la nouvelle Europe – 1931 Boj o mír a bezpečnost státu – Praha 1934 Politická činnost a filosofie T. G. Masaryka – Praha 1935 Masarykova cesta a odkaz – Praha 1937 Democracy Today and Tomorrow – New York 1939, Londýn 1939, 1940Demokracie dnes a zítra – Londýn 1942, Praha 1946, 1948, 1999 Tři roky druhé světové války. Projevy a dokumenty z r. 1938–1942 – Londýn 1942 Projev presidenta republiky Dr. Edvarda Beneše na Staroměstském náměstí v Praze 16. května 1945 – Praha 1945 Naše slovanská politika – Londýn 1943Úvahy o slovanství. Hlavní problémy slovanské politiky – (Vydal týdeník Londýn 1944, Praha 1947, 1948 Šest let exilu a druhé světové války, Řeči, projevy a dokumenty z r. 1938–45 – (Vydal týdeník „Čechoslovák“ v Londýně) Londýn 1945, Praha 1946, 1947 Paměti. Od Mnichova k nové válce a k novému vítězství – Praha 1947, 1948 Mnichovské dny – Londýn, 1948, 1955, 1958, Praha 1968 Odsun Němců z Československa: výbor z Pamětí, projevů a dokumentů 1940–1947. Praha 1996, 2002. a . Obraz Edvarda Beneše ve filmu Po roce 1989 vzniklo několik filmů, které se zabývaly obdobím 1938–1948, které bylo klíčové jak pro stát, který Edvard Beneš zastupoval, tak pro Edvarda Beneše samotného. Interpreti: Odkazy Poznámky Reference Literatura BENEŠ, Bohuš. (Nekola, Martin, Carbol, Pavel - eds.): Synovcem prezidenta. Praha: Academia 2020, ISBN 978-80-200-3095-5 . DEJMEK, Jindřich. Edvard Beneš: politická biografie českého demokrata. Část první, Revolucionář a diplomat (1884–1935). 1. vyd. Praha: Karolinum, 2006. 631 s. . DEJMEK, Jindřich. Edvard Beneš: politická biografie českého demokrata. Část druhá, Prezident republiky a vůdce národního odboje (1935–1948). 1. vyd. Praha: Karolinum, 2008. 790 s. . KUKLÍK, Jan; NĚMEČEK, Jan. Proti Benešovi! Česká a slovenská protibenešovská opozice v Londýně 1939–1945. Nakl. Karolinum, Praha 2004. PRECLÍK, Vratislav. Masaryk a legie, váz. kniha, 219 str., vydalo nakladatelství Paris Karviná ve spolupráci s Masarykovým demokratickým hnutím, 2019, ,s. 8–48, s. 95–116, s. 125–148, s. 157, s. 165–169 Josef Hanzal: Edvard Beneš, MF 1994, Vladimír Krajina: Vysoká hra – 1994 Edvard Beneš československý a evropský politik – 1994 Ivan Pfaff: Tragédie plná omylů (časopis Reportér) – 1994 J. Pecháček: Masaryk, Beneš, Hrad. Masarykovy dopisy Benešovi – 1996 Zbyněk Zeman, Antonín Klimek: The Life of Edvard Benes 1884–1948: Czechoslovakia in Peace and War, Oxford University Press / Clarendon Press, Oxford, 1997, české vydání: Zbyněk Zeman: Edvard Beneš – politický životopis, Mladá fronta, 2000, druhé vydání 2009, Richard Crampton: recenze v angličtině na ce-review.org Karel Čapek: O Benešovi – Společnost EB / Eva, Praha 2000 Související články Zákon o zásluhách Edvarda Beneše Zákon o zásluhách T. G. Masaryka Pařížská mírová konference, 1919 – k založení ČSR Heliodor Píka – k jednáním s Moskvou za II. světové války Vláda Edvarda Beneše – vládní kabinet v letech 1921–22 Benešovy dekrety Únor 1948 Seznam představitelů českého státu První republika Všeobecná mobilizace v roce 1938 Benešova vila Externí odkazy Desetidílný dokumentární seriál České televize o Edvardu Benešovi Projevy E. Beneše v Archivu ČRo Dokumentární fotografie rodiny Šechtlových ze života Dr. Edvarda Beneše Prezident Beneš se zasloužil o náš stát Seznam obdržených vyznamenání a řádů Čtvrtletník nezávislého diskusního klubu Milady Horákové: Masarykův lid, miladahorakova.cz, vydal Klub Milady Horákové, ZŠ Na Planině 1393, Praha 4; produkce a expedice: Nakladatelství Eva-Milan Nevole, K Údolí 2, 143 00 Praha 12. Registrováno MK ČR E 11026. Ročník XXI, 3. číslo, září 2015. PDF online, verze vytvořená 2.9.2015 17:06. Stran 24. Navštíveno 2017-07-04: Víšek, Zdeněk, prof.: reflexe Benešovy politiky v proměnách času, strany 4–7. Smutný, Jaromír: Svědectví prezidentova kancléře, ukázka z pamětí, strany 12–14. BENEŠ, Edvard. ''Štefánik a jeho odkaz : přednáška k desátému výročí jeho smrti. Praha : ČIN, 1929. 66 s. – dostupné online v Digitální knihovně UKB Prezidenti Československa Předsedové československých vlád Českoslovenští ministři zahraničí Českoslovenští politici české národnosti Kandidáti na prezidenta Československa Členové České strany národně sociální Členové Maffie Členové Sokola Čeští svobodní zednáři Čeští emigranti a exulanti Čeští sociologové Čeští socialisté Čeští skauti Fotbalisté SK Slavia Praha Osobnosti prvního československého odboje Osobnosti československého odboje během druhé světové války Rytíři velkokříže Řádu dubové koruny Rytíři velkokříže Řádu Karla III. Rytíři velkokříže Řádu italské koruny Rytíři velkokříže Řádu Kristova Rytíři velkokříže Řádu znovuzrozeného Polska Rytíři velkokříže Řádu Dannebrog Rytíři velkokříže Řádu svatého Jakuba od meče Rytíři velkokříže Řádu svatého Olafa Nositelé Československého válečného kříže 1914–1918 Nositelé Řádu britského impéria Nositelé Řádu rumunské koruny 1. třídy Nositelé Řádu vycházejícího slunce I. třídy Nositelé velkokříže Řádu tří hvězd Nositelé Čestného odznaku Za zásluhy o Rakousko I. třídy Nositelé velkokříže Řádu litevského velkoknížete Gediminase Nositelé Řádu Karla I. Nositelé Řádu orlího kříže Nositelé velkokříže Řádu Spasitele Nositelé Řádu Muhammada Alího Nositelé velkokříže Řádu Leopolda (Belgie) Nositelé Řádu Španělské republiky Nositelé Řádu Bílého lva Nositelé velkokříže Řádu Boyacá Nositelé velkokříže Řádu svatého Karla Nositelé velkokříže Řádu čestné legie Nositelé Řádu svatého Sávy Nositelé Řádu hvězdy Karadjordjevićů Nositelé Řádu bílého slona Nositelé velkokříže Řádu aztéckého orla Nositelé Řádu Pahlaví Absolventi Sciences Po Držitelé čestných doktorátů Masarykovy univerzity Držitelé čestných doktorátů ČVUT Držitelé čestných doktorátů Univerzity Karlovy Držitelé čestných doktorátů VUT v Brně Držitelé čestných doktorátů Univerzity Komenského v Bratislavě Čestní občané hlavního města Prahy Čestní občané města Brna Čestní občané města Kroměříže Čestní občané města Liberec Čestní občané města Louny Čestní občané města Nové Město na Moravě Čestní občané města Třebíče Čestní občané města Valašských Klobouků Osobnosti na českých poštovních známkách Osobnosti na československých poštovních známkách Osobnosti na českých mincích Osobnosti na českých pamětních medailích Narození 28. května Narození v roce 1884 Narození v Kožlanech Úmrtí 3. září Úmrtí v roce 1948 Úmrtí v Sezimově Ústí Zemřelí na cévní mozkovou příhodu Pohřbení v okrese Tábor Muži


27. 12. 2012 Crimson Shroud Na rovinu - tohle není hra pro každého. Crimson Shroud je jedna z těch více-méně pasivních her, kde existuje v zásadě jenom jeden herní mechanismus (byť značně rozvinutý) a zbytek je jen sledování děje bez možnosti ho zásadně měnit. Nebál bych se hru přirovnat k pseudo adventurám jako 999 nebo Last Virtue, akorát Crimson Shroud je pseudo RPG. Když dojde na souboj, máme k dispozici precizně vymyšlený systém s velkým důrazem na detaily. Když ale zrovna nebojujeme, v podstatě vůbec nic neděláme - jenom si čteme množství textů, komentující veškeré dění. Hru bych vzdáleně přirovnal k Knight's of Pen & Paper - ze všeho nejvíce připomíná vážně pojatou RPG seanci naživo. Osoba hráče je zde reprezentována třemi figurkami, které se pohybují převážnou většinu času na ručně kreslené mapě mezi lokacemi. Při soubojích pak vidíme i naše nepřátele, jako postavičky na podstavcích a naše okolí připomíná stavby fanoušků válečných her. Díky tomuto přístupu k věci se na hru "nelze zlobit", že nenabízí žádné animace postav či bohatší grafiku. Hra připomíná - a má 1000 připomínat - tento výjev: V praxi to znamená, že Pán Jeskyně nám ochotně a detailně popisuje dění kolem nás, zatím co my jako hráči posloucháme. Interaktivita je utlumena na naprosté minimum, je nám sdělováno i to, co si naše postavy myslí a co říkají. My si jenom vybíráme cestu a kocháme se texty a to hrstkou grafiky a hudby. Většinou ale dojde na souboj a to se hra zásadně změní. Jestli je na Crimson Shroud krásná jedna věc, tak je to element objevování pravidel soubojů. V úvodním tutoriálu je nám sice naznačeno, jak se dělají komba a jak házet kostkami, ale veškerá detailní matematika je v zásadě skryta. Co se hratelné roviny týče, nejde o nic nového. Postavy mohou dělat dvě různé akce za kolo, mají zdravíčko, manu, zbraně, brnění, kouzla, dovednosti, předměty... Jenže doslova každičká položka v našem inventáři oplývá desítkami statistických hodnot, které vytvářejí matematický základ naší postavy. Funguje to zhruba tak, že postavy jako takové nedisponují svou úrovní - jediné, co zásadně ovlivňuje jejich výdrž či schopnost činit cokoli, je jejich výbava. Příklad: Plátová zbroj přidává 50 bodů do zdraví, má obranu 49, přidává 3 bodíky do odolnosti, 6 do síly, 1 do obratnosti, 0 do magie a třeba -5 pro úhybné manévry. Vedle toho kožená zbroj dává jen 20 bodů do zdraví, má obranu jen 40 a přidává jen 1 bod do odolnosti a síly - ale na druhou stranu přidává 10 bodů do obratnosti a má +6 na úhybný manévr. Tímto způsobem je definovaný každičký kus výbavy. A výbavu jde samozřejmě vylepšovat fúzováním na +1 / +2 / +X hodnoty, čili lze si velice detailně vyladit celou partu. Trochu odbočím - poslední díl Elder Scrolls s podtitulem Skyrim byl mnohdy kritizován pro obrovské zjednodušení přechodu postavy na vyšší úroveň, kdy si hráč jen vybíral, zda se mu zvýší maximální hodnota zdraví, many nebo staminy. Ve skutečnosti to ale nebyla úplně hloupá úvaha, protože právě tyto tři hodnoty mají na hru největší vliv. Oproti Oblivionu (nebo mému oblíbenému Daggerfallu) je to jednoznačně zjednodušení, ale ne nutně špatným směrem. Na druhou stranu - milovníci čísílek určitě vytasí argument, že existence statistik prohlubuje sžití s postavou a tedy i roleplaying. Úvaha je jasná. Pokud například maximální hodnota zdraví vychází z vzorce HP=STR+VIT, je pro postavu jako takovou celkem rozdíl, zda-li má hodně zdravíčka kvůli muskulatuře anebo kvůli odolnosti. Je to malý detail, ale v tomto smyslu Skyrim prostě prohrává. Nic by nebránilo tomu dát hráči volbu. Crimson Shroud jde na to opačně - dává hráči absolutní kontrolu nad veškerou matematikou. Pokud na ni ale hráč přijde. V tomto se může skrývat kámen úrazu pro mnohé hráče. Krása Crimson Shroud spočívá v tom, že z počátku hráč tápe. Možná, že souboje vyhrává - ale neví přesně proč. Postupem 1000 času se hráč propracuje ke kombinacím a vydedukuje, odkud vítr vane a jak dál si modifikovat výbavu, aby dosáhl kýženého výsledku. Jestli vás tedy baví hrátky s čísílky, je Crimson Shroud hrou pro vás! Mne baví hrátky s čísílky. Není na to potřeba žádná složitá matematika, jde jen o množství proměnných. Samozřejmě, že každá položka je opatřena detailním popisem, takže po chvíli experimentování člověk prozří a pochopí systém. Je to opravdu uspokojivý proces! Když po pár hodinách začnete hrát naplno, hra dostává nový rozměr. Kombinace jsou prakticky neomezené. Naše postavy mají z počátku jen určité dispozice - jedna postava je válečník, druhá střelec, třetí mág - ale je možné postupem času naučit kouzlit i válečníka a to díky množství dovedností, které postupem času přibývají. Jak jsem poznamenal výše, během jednoho kola je možné udělat dvě akce - útok/kouzlo/předmět a pak použít dovednost. Rozdíl mezi kouzlem a dovedností, přestože obě položky používají stejnou manu, je v zaměření působnosti. Dovednosti jsou takřka vždy soustředěné na postavu, která dovednost používá - kdežto kouzla se dají zacílit všelijak. To platí konec konců i pro útoky a předměty - pokud nám někdo postavu uspí, můžeme si v rámci party zaútočit sami na sebe a tím ji probudit. Efekty kouzel a dovedností se doplňují - jde o zvyšování útoku či obrany, rychlosti, použití jedů nebo speciálních útoků s ohnivým či jiným efektem. Opět je to jen na hráči, jak si odladí partu, aby byla nepřemožitelná. Autorem Crimson Shroud je Yasumi Matsuno, autor her jako Vagrant Story nebo Final Fantasy Tactics. A můžu říct, že na svůj nejnovější počin může být hrdý. Je až překvapující, jak moc je soubojový systém promyšlený - vzhledem k tomu, že jde o stahovatelnou hru z eShopu za pár euro. Tak třeba průběh kola - byť jde o striktně tahový systém, na pozadí jakoby beží reálný čas, který rozhoduje o pořadí útoků všech postav i nepřátel. Připomíná to ATB systém z Final Fatnasy 7 - pořadí postav není pevně dané a lze ho ovlivňovat jejich rychlostí (či zpomalováním nepřátel). Ale hlavně tady jsou komba - každé kouzlo a dovednost patří do jedné z kategorie elementálních efektů - oheň, voda, vzduch, mráz, bílá/černá magie a podobně. Pokud se nám podaří naskládat sekvenci tak, že obsahuje alespoň čtyři unikátní elementy, dostaneme bonusovou čtyřstěnnou kostku. Pět různých elementů? Šestistěnná kostka. Šest? Osmistěnná. A pokud se nám podaří udělat plné kombo sedmi různých elementů, dostaneme desetistěnnou. Vyplývá z toho, že udělat svou partu striktně zaměřenou například na ohnivou magii není úplně dobrý nápad - bez bonusových kostek se hraje docela špatně. Geniální ale je, že tato kombo sekvence ve spodní části obrazovky je společná jak pro naši partu, tak pro naše protivníky! I ti používají elementární kouzla a dovednosti. Snadno se tak může stát, že zakouzlí například vodní kouzlo, přičemž my už jednu ikonku vodního elementu v kombo sekvenci máme. To znamená, že se kombo zruší a začíná se od nuly - a to naštve. Avšak znalost typů útoků našich nepřátel lze obrátit v náš prospěch. Pokud vím, že oponent hojně používá černou magii, nebudu ji naopak používat já, aby mi oponent naplnil kombo a já dostal bonusovou kostku. A k tomu všemu funguje i trumfování elementů - například když se zakouzlí bílá magie hned po černé, kombo je rovněž zrušeno. Aby toho nebylo málo, tak na každý kus výbavy lze navěsit až dvě unikátní kouzla (která musíme najít zvlášť). V takový okamžik jde seznam kouzel do desítek a strategické - či lépe řečeno kombinační - možnosti jdou do stovek. Rovněž z toho vyplývá, že při nalezení například lepšího brnění, budeme muset otálet a rozhodovat se, zda nahradit brnění horší, avšak s již navěšenými super kouzly. Jak se obtížnost hry zvyšuje, výbava postav na sebe strhává většinu pozornosti, jelikož z ní vyplývá prakticky vše ostatní. Jelikož Crimson Shroud nemá mimo souboje prakticky žádnou interaktivitu, je jasné, že drtivá většina předmětů padá z nepřátel po vítězném souboji. Ale i tento sběr předmětů je de facto minihrou. Nemůžeme totiž automaticky sebrat všechno. Podle toho, jak moc dobře jsme si v souboji vedli, dostáváme určité množství bodů. Tyto body pak musíme "utratit", abychom si mohli vzít vypadnuvší výbavu. Samozřejmě - většina soubojů skončí tak, že vypadnou dva úžasně silné předměty, které ale nemůžeme pobrat zároveň, protože nemáme dost bodů. Zde nastupují bonusové kostky, které lze proměnit v další body. Vynikající nápad, jak hráče donutit přemýšlet. Z hlediska nějakého realismu jde samozřejmě o nesmysl, ale hře to nesmírně prospívá, neboť při grindování (v některých lokacích se obnovují nepřátelé) jde právě o to uhrát souboje co nejčistěji, co nejrychleji a pokud možnost s nejvíce bonusovými kostkami (proto ten důraz na kombo sekvenci). Typicky po souboji s bossem z něj vypadne trofej za 300 bodů a pak atraktivní výbava - dohromady za dalších 300 bodů. A my získáme jen 350 bodíků na "nákup" padnutých věcí - a pak si vyberte! V traileru na tuto hru jistě uvidíte důraz na házení kostkami. Jde o element, který právě podtrhuje seanci stolního RPG hraní. Kostky zde totiž neslouží, jako náhodný generátor čísel, ale opravdu se chovají, jako trojrozměrné objekty. Dovolte mi předeslat jeden důležitý fakt: za čtrnáct hodin hraní jsem neodhalil, zda ve skutečnosti pod trojrozměrnými kostkami nefunguje nějaký chytrý algoritmus, který na základě náhodně vygenerovaného čísla "donutí" kostky padnout "správně". Právě vědomí toho, že není zřejmé, jak kostky doopravdy fungují, mne jako hráče přivádí do té správné atmosféry, kdy mám podvědomý pocit, že mohu při házení "fixlovat". Kostky totiž tu a tam mohou spadnout ze stolu a stanou se součástí bonusových kostek (a mimochodem toto je podle mne jediná cesta, jak dostat mezi bonusové kostky dvanácti- a dvacetistěnnou kostku). Zkrátka a dobře - házení kostkami rozšiřuje a 12c tmosféru hry za hranice softwaru a je to řekl bych asi poprvé, co takto implementované házení kostkami v počítačové hře vidím. Bonusové kostky se pak dají aplikovat na libovolný útok, kouzlo nebo dovednost - a to buď k zesílení útoku anebo ke zvýšení pravděpodobn 1000 osti zásahu. V žádném případě není nutné kostky ale využívat, lze celkem dobře bojovat i bez nich. Pokud ale hledáte ideální a nejrychlejší cestu k vítězství (to kvůli co nejvyššímu zisku bodů pro "nákup" lootu), jsou kostky bezpodmínečně nutné. Ty kostky, které v souboji nepoužijeme, můžeme proměnit v nákupní body, čili využití si najdou prakticky kdykoli během hry. Právě ona neotřelost přístupu ke hře samotné je to, co Crimson Shroud vyvyšuje nad ostatní, ale zároveň to hru odsuzuje k, ehm, odsouzení u valné většiny hráčů. Hra není zábavná díky tomu, co se odehrává na obrazovce. Je ale zábavná díky tomu, co se odehrává v hráčově hlavě. Na druhou stranu nelze upřít, že atmosféra předkládaného světa opravdu připomíná Vagrant Story, potažmo Final Fantasy Tactics a nebojím se hru vzdáleně přirovnat k Dark Souls. Je to dané zejména tím, že hra je navržena pro opakované hraní dokola s tou samou partou. Při prvním hraní totiž odhalíte sotva třetinu všech místností, které hra zobrazuje na mapě. I když to ještě nemohu potvrdit, tak se domnívám, že při druhém hraní se otevřou další anebo jiné místnosti, což poskytne prostor pro silnější nepřátele. Stejně tak se domnívám, že příběhové sekvence se při opakovaném hraní budou rozšiřovat. Takový interaktivní román - ale místo adventury si dosaďte stolní RPG. Tak nějak se dá shrnout Crimson Shroud. Jde o překvapivě originální počin, což není sice nutně záruka kvality, ale rozhodně jde o osvěžující titul. Propracovanost soubojové mechaniky si nezadá s libovolným RPG a to poměřuji hru dle old-school měřítek. Atmosféra je opravdu skvělá a já jsem hltal každou obrazovku. Nebojím se říci, že jde o jeden z nejzajímavějších titulů pro 3DS a zasloužil by si pokračování, které by doladilo některé nedostatky. Těch není mnoho... ale přece jenom, kdybych se musel zaměřit na negativa hry, jsou vlastně jen dvě a obě diskutabilní. Za prvé - hra má vleklé tempo - při přesunu mezi lokacemi uběhne hodně vteřin nicnedělání. I souboje jsou relativně zdlouhavé, jeden může zabrat klidně i dvacet minut. Je to logické - symbolika přesunu je zřejmá a hra by se jinak dala odehrát během pár desítek chvilek. Svým způsobem mi to vyhovuje, protože člověk alespoň nebloudí naslepo a cíleně hledá, kudy se vydat. Přesto se občas neubráním dojmu, že tyto průtahy jen uměle natahují herní dobu. Druhý problém je s celkovou délkou hry. Při prvním hraní vám nezabere více, než šest hodin a za tu dobu odehrajete přibližně patnáct, možná dvacet soubojů. Čili těch šest hodin se zdá jako věčnost, ale moc se toho zase nestane. Opět záleží na úhlu pohledu - koho zaujme soubojový a RPG systém, může při opakovaném hraní snadno herní dobu prodloužit na několikanásobek a nudit se nebude. Pro běžného hráče, kterému jedno dohrání stačí, bude těch šest hodin asi málo. Hovoříme ale o hře za sedm euro, která se nedá srovnat - z hlediska komplexity pravidel - s žádnou jinou hrou na eShopu (a nyní nemám na mysli jenom eShop pro 3DS). Přijde mi až s podivem, že takto komplexní hra dostala kabátek stahovatelné hříčky s nepříliš propracovanou grafikou a dějem. Kdyby se zvedla produkční hodnota a nabalil dodatečný obsah na kompletní "full RPG" řekněme na padesát až sto hodin, byl by Crimson Shroud adeptem na RPG roku, na to dám krk! Trojice her z balíku Guild01 (v japonsku je k dispozici ještě čtvrtý titul) se tedy sestává z nepovedené Liberation Maiden, diskutabilního Aero Porteru a vynikajícího Crimson Shroud. Nutno říci, že můj despekt po Liberation Maiden poněkud vyšuměl a spravil jsem si chuť. Zbývá doufat, že Guild02 (již oznámený) dopadne nejméně stejně dobře. Ke Crimson Shroud se budu rád vracet 1000 a zkoumat, co ještě nabízí. Známka 9/10 ode mne hovoří za vše. P.S.: V celé hře jsem narazil na jediný, ale za to nechutný zákys, který nebyl bojového charakteru. V jednom místě druhé kapitoly se prostě už nedalo "nic dělat". V době, kdy jsem hru dohrál, ještě nebyly napsány žádné FAQ a v diskuzích se toho mnoho nevyskytovalo. Takže jsem si na to přišel sám díky nezměrné trpělivosti. Abych vám to ulehčil, naznačím řešení. Předmět, který potřebujete se dá jedině vybojovat - což je celkem logické. Má ho u sebe kostlivecký mág a nedokážu přesně říci, kolik jich je potřeba zabít. Když ho ale zabijete, tak u popisu předmětu najdete text ve smyslu "louče září jasněji poblíž tohoto předmětu". Pak stačí jen oběhnout všechny lokace a najdete tu správnou, kde postavy předmět použijí. Ovšem kde a jak potkat kostliveckého mága už nechám na vás, na to přijdete sami. Přihlásit se k odběru: Komentáře k příspěvku (Atom)


source: fineweb

text: Příští týden se skupina mladých lidí vydá na severní pól. Na mořské dno do hloubky 4 km uloží speciální schránku s téměř 3 miliony podpisy lidí, kteří svým jménem podpořili požadavek za mezinárodní ochranu Arktidy. Spolu se schránkou poputuje do mořských hlubin také „Vlajka pro budoucnost“, která bude místo se vzkazem lidí z celého světa označovat. © Christian Aslund / Greenpeace


text: Villa Melina Boutique B&B, umístěný v oblasti Seatoun, Wellington je mezi cestovateli velice populární. Hotel se nachází nedaleko od centra města: jen 7.11 km daleko, a obvykle zabere asi 7 minut dostat se na letiště. V dosahu jsou také Mezinár. letiště Wellington, Mt Victoria, Národní kriketové muzeum. V Villa Melina Boutique B&B výborné služby a vynikající zařízení vytvářejí nezapomenutelný pobyt. Hotel nabízí přístup k široké škále služeb, včetně parkoviště, prádelna, rodinný pokoj, zařízení pro postižené, Wi-Fi na veřejných místech. Hosté si mohou vybrat z 5 pokojů, z nichž každý kypí atmosférou celkového klidu a harmonie. Kromě toho Vám spousta hotelových rekreačních nabídek zaručuje, že máte spoustu aktivit během Vašeho pobytu. Ideální polohou a vyhovujícím vybavením, Villa Melina Boutique B&B vyhovuje místu v mnoha ohledech.


text: Chemická toaleta Chemická toaleta nebo chemické WC je toaleta používající chemikálie na odstranění pachu z odpadu namísto jednoduchého uskladnění v nádobě nebo odvedení potrubím do kanalizace nebo septiku. Tyto toalety se nacházejí nejvíc v letadlech, vlacích, karavanech a mobilních domech a jsou charakteristické modrým odstínem vody v nádržích. (V USA a Austrálii se tento modrý kapalný vzorek obvykle nazývá "Anotec".) Ještě jednodušší chemická toaleta se skládá ze sedadla na nádrži s roztokem chemikálií používaných na desinfekce a dezodorizaci. Nacházejí se v některých dálkových autobusech nebo v domech, kde není kanalizace. Přenosné toalety jsou univerzálně chemické toalety. Desinfekce se obvykle prováděla mícháním formaldehydu nebo podobné chemikálie s toaletní vodou po spláchnutí. Moderní formulace jsou založeny na nitrátu a pracují biologicky. Protože formaldehyd silně dráždí kůži, nos a hrdlo, často se nahrazuje jinými proprietárními směsi jako například glutaraldehyd a kvartérní amoniové sloučeniny s neskvrnícími barvami a přírodně identickými vonnými oleji. Někdy se používají i enzýmové hybridy. Související články[editovat | editovat zdroj]


source: CulturaX

text: Součástí taktiky politiků je útočit na novináře, říká děkanka Tejkalová - iDNES.cz 11. března 2018 9:53, aktualizováno 9:53 Děkanka Fakulty sociálních věd Univerzity Karlovy Alice Němcová Tejkalová | foto: Yan Renelt, MAFRA Než jste se stala děkankou, vedla jste Institut komunikačních studií a žurnalistiky. Produkuje dnes institut kvalitní žurnalisty? Pokud se studenti studiu opravdu věnují, odchází ze školy solidně připraveni. Je to ale stejné jako s jakýmkoliv jiným povoláním. Abyste mohla rozvinout to, co jste se naučila ve škole, potřebujete praxi. Řada našich studentů proto v praxi působí již během studia. Pokud to nezasahuje do jejich studijních povinností a studenti zvládají školu spolu s prací, tak nám to nevadí. Vystudovala mediální studia na Fakultě sociálních věd Univerzity Karlovy, kde roku 2011 získala titul Ph.D. Od roku 2015 působila jako ředitelka Institutu komunikačních studií a žurnalistiky. Dřív pracovala v Redakci sportu České televize. V roce 2005 založila a do konce roku 2012 vedla první český zpravodajský server o sportu handicapovaných www.handisport.cz. V roce 2017 se podílela na moderování webového pořadu Redakce zpravodajství a webu ČT Sport ČT Sportcast. Vadí nám, když se studenti vymlouvají, že jsou v práci a proto nemohou být ve škole. Sama jsem od devatenácti pracovala v České televizi, ale nikdy jsem se nevymlouvala, že musím být jinde než ve škole. Víte, kolik absolventů žurnalistiky se uchytí v oboru, který vystudovali? Zhruba třetina se po vystudování skutečně věnuje žurnalistice, ostatní jdou do PR nebo tiskových odborů. Nemáme problém se zaměstnaností našich absolventů právě díky tomu, že sídlíme v Praze, kde je řada mediálních i veřejných institucí. Na Facebook jste nedávno napsala: "Bývaly časy, kdy rodiče studenty na žurnalistiku cpali horem dolem. V posledních letech se setkáváme s větami, které jsme dříve neslýchali: 'Já nechci, aby můj XY studoval na novináře. Ta práce nemá prestiž, každej na novináře nadává,' nebo: 'Naši nechtěj, abych studovala žurnalistiku, chtěj, abych dělala něco, za co si mě lidi budou vážit.'" Proč si myslíte, že tomu tak je? Co se změnilo? Společenská situace směrem k pozici novinářů je čím dál tím horší. Tato slova jsem napsala po prezidentské volbě, po projevu Miloše Zemana, kdy jsem také napsala, že Zeman promarnil svoji šanci, aby elegantně vyhrál, aby začal nanovo s těmi, se kterými nemá dobré vztahy. Zeman byl vždy tím, kdo se proti novinářům vymezoval. Ale není to jen on, dělají to i jiní politici. Celkem proto chápu rodiče, kteří řeknou, že nechtějí, aby se někdo takto otíral o jejich děti. Dřív měla žurnalistika daleko větší společenskou prestiž. Není to nic, čím bychom se mohli chlubit jako společnost, a je to špatně. Mezi novináři jsou lidé dobří a špatní, tak jako v každé jiné profesi. Často to není tak, že by novináři odvedli opravdu špatnou práci, ale politici na ně útočí účelově, je to součást jejich taktiky. Oslabují si tím oponenty ve veřejném prostoru. Nedávno byl na Slovensku zastřelen novinář Ján Kuciak. Miloš Zeman přitom dříve pronesl, že by se měli novináři likvidovat. Myslíte, že by se měl za své výroky omluvit v souvislosti s tím, co se teď stalo? Mně by stačilo, kdyby jeho mluvčí Jiří Ovčáček neřekl, že to nechá bez vyjádření. Pokud má Miloš Zeman takovou hrdost, že se nechce omlouvat za své výroky, stačilo by mi, kdyby řekl, že to, co se stalo, je zavrženíhodný čin, pokud ta vražda souvisí s prací novináře. V tom případě bych měla pocit, že je v čele státu člověk, kterého takové věci zajímají. (Zeman se nakonec po silném tlaku prostřednictvím svého mluvčího vyjádřil na Twitteru – pozn. red.) V koncepci směřování fakulty jste uvedla, že byste chtěla zmodernizovat její fungování. Jakým způsobem? Chtěla bych, aby na Fakultě sociálních věd byly daleko více využívány nové technologie ve výuce. Máme na to rozvojový projekt, nového člena v kolegiu děkanky a věřím, že se v této oblasti posuneme dál. Zároveň bych chtěla, aby byla jednodušší a rychlejší komunikace mezi školou a studenty. Ovšem je stejně důležité, aby studenti fyzicky chodili za svými vyučujícími. Nechci školu robotizovat. Potýkáme se s tím, že se lidé neumí spolu normálně bavit, jsou zvyklí na zprostředkovanou komunikaci přes sociální sítě a je pro ně obtížné mluvit jeden s druhým. Úkolem každé školy, včetně vysoké, je schopnost mezilidské komunikace kultivovat. Pozorujete to i na svých studentech? Záleží, jak na kterých. Ve chvíli, kdy frontální přednáškovou výuku přesunete do on-line prostředí, získáte víc času, který můžete trávit v menších skupinách, kde k diskusi dochází. Ale dochází k ní i v současné škole, studenti nejsou pasivní. Začala jsem přednášet roku 2005, během třinácti let jsme v tomto směru udělali velký pokrok. Nicméně je to pořád rozdíl. Jezdím přednášet do zahraničí, kde jsou studenti aktivnější. V čem společnost postižená smartphony a on-line komunikací selhává, je to, že se vytrácí ochota i umění diskutovat a obhájit svoje argumenty přímo, bez toho, aniž byste měla čas se na to připravit u obrazovky, kde s vámi ten druhý není. Přímá diskuse, ve které musí lidé rychle reagovat, je čím dál tím méně komfortní a to je alarmující. Váš předchůdce Jakub Končelík mluvil před několika roky o tom, že i na Fakultě sociálních věd jsou rychlostudenti. Podařilo se problém vyřešit? Pan děkan Končelík nastupoval v době, kdy byla kauza rychlostudentů živá. Jak ale později ukázala hloubková kontrola, jednalo se o doktorandy, kteří v době studia již byli výraznými oborovými odborníky, proto dokázali doktorské studium zvládnout rychleji než za tehdy stanovené tři roky. Studium na fakultě je čím dál náročnější a pro studenty je tak obtížné jej dokončit nějakým "turbo" způsobem. Já o žádném "turbostudentovi" momentálně nevím. Naopak, studenti neukončují studium v řádné době, protože čím dál častěji vyjíždí do zahraničí na Erasmus a protahují si studium. Sama jste odbornicí na menšinová témata. Jak byste řekla, že se vnímání české společnosti v tomto ohledu posunulo? Záleží na tom, o jakou společnost se jedná. Co se týče například handicapovaných, věnovala jsem se dlouho tématu handicapovaných sportovců a tato skupina je většinovou společností přijímána daleko víc než dřív. Můj manžel je dvojnásobný paralympijský vítěz v hodu diskem, s reakcemi lidí na člověka na vozíku se tak setkávám denně. A je to tak, že čím víc lidí s handicapem kolem sebe vidíte, tím normálnější vám to připadá, a v souvislosti s pokračující bezbariérovostí je jich v ulicích čím dál více. Co se týče tolerance směrem k etnické odlišnosti, tam bych tak pozitivní nebyla. Souvisí to zejména s rozšířením antiimigrantských nálad. Sice se zdá, že v médiích ubylo negativní romské stereotypizace, jenže tuto pozici vykryla stereotypizace imigrantů. A je otázka, kam se nenávist posune příště... Ano, je to tak. Na tom je dobře vidět, jak se střídá subjekt rámcování, ale pořád zůstává všudypřítomné xenofobní naladění k čemukoliv odlišnému. V koncepci směřování fakulty jste také uvedla, že chcete rozšířit spolupráci s prestižními zahraničními univerzitami. Jak by spolupráce měla vypadat? Snažíme se spolupracovat na vzdělávací, výzkumné a vědecké úrovni. Vzdělávání probíhá formou rozvoje meziuniverzitních, mezifakultních smluv. Výzkumná spočívá v navazování kontaktů s předními pracovišti, se kterými spolupracujeme na vědeckých projektech. Teď pracujeme na zapojení do velké vědecké sítě v rámci European University Initiative. Jedeme na Dny Univerzity Karlovy v Kanadě, kde se setkáme s kolegy z různých škol. Fakulta sociálních věd je oproti jiným fakultám výrazně internacionalizovaná, ale pořád se máme kam posouvat. Na vaší fakultě se ovšem nestuduje jen žurnalistika, ale také třeba bezpečnostní studia nebo finance. Nebojíte se, že budete žurnalistiku upřednostňovat před jinými obory, protože k ní máte nejblíž? Nebojím se toho, že bych preferovala svůj vlastní institut, protože jsem od roku 2003 působila v akademickém senátu a žiji ve fakultním prostředí – jsem zvyklá na lidi z různých oborů, kteří spolu spolupracují. Když se podíváte na moje kolegium, je složené z lidí ze všech institutů, takže mají všichni zastoupen svůj hlas. Podpora kolegů napříč fakultou je také jednou z věcí, která mě vedla k tomu, že jsem kandidovala. Nicméně to nebyla jen podpora. Kvůli vašemu jmenování děkankou protestovala přibližně stovka akademiků, kteří se vyhradili vůči tomu, že jste dřív publikovala v takzvaných predátorských časopisech. Jak na tuto kauzu teď s odstupem času pohlížíte? Myslím, že to není nic, co by neznali jiní kolegové, kteří se pustili do politiky, protože akademická politika je politika jako kterákoliv jiná. Bylo by naivní očekávat, že to v ní bude odlišné. Když máte odpůrce, vždycky se chopí nějakého tématu. Z naší strany k tomu bylo řečeno všechno, ze strany druhé také. Pro mě je příjemné, že s některými lidmi, kteří podepisovali petici za to, abych nebyla jmenována, se dnes setkávám, spolupracuji s nimi, diskutuji o tom, jakým směrem budeme formovat fakultu dál. Žádná vzájemná hořkost tam není. Kauza predátorských časopisů Když akademický senát zvolil loni v listopadu do čela fakulty Tejkalovou, vyvolalo to kritickou vlnu mezi některými akademiky i studenty. Ti pak podepisovali petici proti jejímu jmenování. Vadilo jim, že Tejkalová před dvěma roky publikovala v takzvaných predátorských časopisech, tedy takových, které za peníze otisknou jakýkoliv obsah. Vědecká pracoviště jsou totiž hodnocená podle toho, jak se jim daří publikovat v odborných časopisech. Tejkalová od začátku kritiku odmítá s tím, že nevěděla, že publikuje v predátorských časopisech, podle ní o takových praktikách neměl v roce 2015 v Česku nikdo tušení. Rektor Tomáš Zima kritiky nedbal a Tejkalovou uvedl letos v lednu do funkce. Kvůli jejímu zvolení rezignovali z vědecké rady Jiří Kabele, Petr Kratochvíl a Lubomír Mlčoch. Poslední uvedený však později přijal nabídku stát se členem nové vědecké rady. Já jsem zastánkyní přímé diskuse, při které si můžete vyjasnit spoustu důležitých věcí. Neosobní diskuse na sociálních sítích jsou plné nepravdivých informací a vedou k tomu, že se hloubí příkopy, zatímco když se s lidmi setkáváte, daří se příkopy zakopávat. Zároveň to neznamená, že z věcí, které se historicky odehrály na fakultě, bychom se nechtěli poučit. Byla to stará věc vytažená do současné doby. Teď můžu říct, že se posouváme dopředu, vzniká spousta zajímavých prací, fakulta je velmi dobře vědecky připravená, jdeme správným směrem. Čili situace se už uklidnila, nebo pořád pociťujete nenávist? Nikdy jsem žádnou nenávist namířenou vůči mně necítila. Když potkám aktéry, kteří se o mně negativně vyjadřovali na sociálních sítích, tak mě pozdraví, někteří se nechtějí bavit, tak pak dají hlavu stranou, jiní mě dokonce pozdraví a pogratulují mi. Já sama jsem jiný typ – když mi někdo vadí a potkám ho osobně, tak si to s ním vyříkám, ale zprostředkované vyříkávání si věcí na internetu mi přijde strašně nefunkční. Daného člověka osobně nevidíte, nemáte od něj zpětnou vazbu, přebíráte útržky diskuse. Ukazuje se to nejen na tomto případě, ale i na tom, co se děje v české společnosti. Polarizace, která u nás probíhá, je spojována s tím, že lidé častěji a raději diskutují na sociálních sítích. Do médií jste na podzim opakovaně říkala, že jste nepodváděla a za svými texty si stojíte. To platí? Ano, za tím si pořád stojím. Kvůli vašemu jmenování rezignovalo několik profesorů na členství ve vědecké radě. Mluvila jste s někým z těch, kteří rezignovali? Nelitují zpětně svého rozhodnutí? Jsem člověk, který lidi nelustruje ve smyslu, že bych za někým šla a ptala se, jestli mu není líto toho, co udělal. Respektuji jiný názor. Na druhou stranu jsem měla velkou radost, že jsme si mohli popovídat s emeritním děkanem Lubomírem Mlčochem (jedním z těch, kteří rezignovali – pozn. red.). To bylo velmi příjemné. Nebudu nikoho lámat, aby si o mně myslel něco jiného, ale je dobře, když si můžeme objasnit svoje stanoviska a rozejít se s tím, že si podáme ruku. Tak to má být. A jsem velmi ráda, že pan profesor přijal mou nabídku být čestným členem mojí nové vědecké rady. Témata: Škola, Miloš Zeman, fakulta, studium, Fakulta sociálních věd Univerzity Karlovy, Jakub Končelík, Facebook, Kanada, Slovensko, Česká televize, Twitter, ČT sport, Jiří Ovčáček, Silicon Integrated Systems (SiS), Ján Kuciak, diskuse, Fakulta sociálních věd, Program ČT 1, ProStory, Univerzita Karlova


text: Když se řekne slovo „podlaha", obvykle se nám vybaví designová dlažba, leštěný kámen, koberec, lino, laminátové prvky, přírodní dřevo nebo například parkety. Jednoduše to, po čem se nesou naše kroky. Ale pod touto dobře viditelnou úrovní je neviditelná kompozice materiálů, která je často opomíjena. Je to přitom velmi důležitá část skladby podlahy a podcenění její realizace vám může způsobit v budoucnosti řadu starostí. Pokud se základ pro pochozí podlahu nepovede, budeme to vnímat po celou dobu užívání vaší stavby. Proto skupina Českomoravský beton vytvořila Rádce na podlahy, který ve třech dílech přehledně popisuje, jak vytvořit kvalitní podlahu. První díl ze seriálu Rádce na podlahy popisuje skladbu podlahového souvrství – zakomponování cementových litých pěn do podlahové sklady jako moderní a rozumné řešení. Jak a čím začít při realizaci podlahy Začínáme zpravidla „od spodu“. Po dokončení hrubé stavby je viditelná nosná deska stropu, nebo části základové konstrukce, popřípadě vrstva hydroizolace. V nadzemních místnostech se objevují kabely, trubky, odpadní vedení, potrubí od centrálního vysavače, internetová spojení, aj. Pro tento citlivý prostor doporučujeme zvolit materiál, který neuškodí užitným vlastnostem stavby, snadno se aplikuje, zakryje bezpečně všechny rozvody a zároveň vytváří dobrou rovinu pro následné vrstvy. Materiálem s těmito vlastnostmi je například cementová pěna PORIMENT od skupiny Českomoravský beton. Zdroj: Českomoravský beton, a.s. Projekt, možnosti, realita při realizaci podlahy Všechny podmínky pro skladbu podlahy nejsou dány jen technologickými možnostmi současných materiálů. Návrh skladby podlahového souvrství definuje projekt, který prošel rukama architekta, projektanta, statika a specialistů na elektroinstalace či vytápění. Jejich výhodou je, že v současné době mají tito navrhovatelé dostupné a relevantní informace o všech stavebních materiálech. Moderní materiály komponují i do návrhu podlahových sendvičů, a to obvykle funkčně správně. Zdroj: Českomoravský beton, a.s. Je ale možné, že během výstavby dojde k určitým změnám vizí, případně nedodržení výškových kót či opomenutí provedení potrubních rozvodů. Pak se hledají náhradní řešení, či se šetří centimetry. V tomto případě je dobré zpětně kontaktovat projektanta, který navrhne správné řešení, často pomocí litých směsí. Novostavba i rekonstrukce Občas se stane, že si zamilujeme starší domek, který má úžasnou sedlovou střechu a zdravá špaletová okna, ale podlaha, ač z masivních trámů, nebo postarší železobetonová, je nerovná. Při rekonstrukci, kdy na vyrovnání podlahy většinou moc místa nezbývá, se osvědčí například litá cementová pěna s vyšší pevností pro tenčí vyrovnávky, která se může pokládat již ve vrstvě od 20 mm. Díky tenčí vrstvě mohou další práce nastupovat o trochu dříve. Podklad z cementové lité pěny není obvykle nutné separovat od nosné konstrukce, ani dilatovat, či vyztužovat. Svou vahou nosnou konstrukci příliš nezatěžuje. Ač izoluje asi 3x méně než standardní podlahové polystyreny, tak má naopak cca 4x vyšší pevnost a není v podstatě pružně stlačitelná, tedy velmi dobře chrání právě i duté rozvody a vedení, případně odvádí lépe teplo od elektrických rozvodů. Zdroj: Českomoravský beton, a.s. Další vrstvy podlahy Zvýšení tepelného odporu souvrství se obvykle děje pomocí izolantu na bázi pěnového polystyrenu, nebo minerální vaty. Kročejový hluk ze skákání a běhání po podlaze je dobré tlumit pod roznášecí vrstvou pomocí polystyrenových, minerálních nebo polyetylénových prvků (mirelon). Síla a druh izolace jsou obvykle součástí výpočtu tepelného a akustického chování domu a jsou dobře určitelné při projekci. Následnou vrstvu, která obsahuje obvykle i podlahové vytápění, je dobré provést za pomocí litých samonivelačních potěrů, které dobře vedou teplo. Není nutné je vyztužovat a i v relativně tenké vrstvě lze dosáhnout dobré rovinnosti jejich povrchu pro pokládku následných podlahovin. Dnes je standardním řešením v této oblasti cementový litý potěr CEMFLOW. K těmto hmotám, kromě technické dokumentace, existuje i rozšířené portfolio pomůcek, například kalkulátor tloušťky potěru. Tip pro vás Po nalití cementové lité pěny se na stavbu můžeme vrátit za cca 1-2 dny a připravovat omítky, elektriku, podhledy. Jen pod štafle se musí prvních pár dnů používat roznášecí prvky. Výhodou je, že pokud zapomeneme do této části podlahového souvrství něco vložit, tak není problém do materiálu lité pěny vyříznout drážku nebo otvor. Když panují na stavbě rozumné větrací, teplotní a vlhkostní podmínky, tak je PORIMENT o síle 50 mm připraven nést další vrstvy za cca 10 dnů. V dalších dílech seriálu Rádce na podlahy se podíváme na Realizaci podlahy s podlahovým vytápěním a na Řešení podlahy do vlhkých míst i nebytových prostor. Zdroj: PR článek společnosti Českomoravský beton, a.s. Kategorie: Stavební materiály Tagy: beton cementové lité pěny novostavby podlahy rekonstrukce bydlení železobeton Sdílejte článek Čtěte dále Podlahy a podlahové topení Jak položit dřevěnou podlahu Nejčtenější Za týden Za měsíc Svépomocí stavěný rodinný dům v Šitbořicích je celý z pórobetonu Ytong Ani dům s téměř nulovou spotřebou energie nemusíte zateplovat Kolik stojí hrubá stavba? Jak jsem si postavil chatu svépomocí Z čeho budete stavět? Toto byste měli vědět dříve, než si vyberete Svépomocí stavěný rodinný dům v Šitbořicích je celý z pórobetonu Ytong Ani dům s téměř nulovou spotřebou energie nemusíte zateplovat Kolik stojí hrubá stavba? Jak jsem si postavil chatu svépomocí Z čeho budete stavět? Toto byste měli vědět dříve, než si vyberete Naše tipy Snadná montáž dvou oken vedle sebe Velký zimní speciál HOME v prodeji od 29.11.! Velká vánoční soutěž o užitečné ceny pod stromeček Inspirace jídelna Nové časopisy Recepty prima nápadů Zpestřete si snídani kašemi. Těchto 7 receptů vás tak brzy neomrzí Lunární kalendář pro zahrádkáře – prosinec Jak si připravit zdravou a chutnou náhradu za chipsy a hranolky ASB Portal Wellness přímo v lese. V Jeseníkách vyroste pětihvězdičkový resort za půl miliardy Komorní konference MĚ100 poukazuje na vztah ekonomiky a územního plánování Přečtěte si také Stavební materiály Svépomocí stavěný rodinný dům v Šitbořicích je celý z pórobetonu Ytong Obsah online magazínu Homebydleni.cz je chráněn autorským zákonem. Přepis, šíření či další zpřístupňování tohoto obsahu nebo jeho části veřejnosti, a to jakýmkoli způsobem, je bez předcházejícího souhlasu redakce zakázáno. Copyright © 2021 Jaga Media, s.r.o. Nastavení cookies Odebírejte týdenní novinky ODESLAT Děkujeme, zbývá poslední krok! Zadanou emailovou adresu ještě prosím potvrďte ve Vaší e-mailové schránce. Vaše emailová adresa bude uchovávána a zpracovávána společností Jaga Media s.r.o. (se sídlem na Pražské 18, 102 00 Praha 10, IČO: 27076695) na účel zasílání týdenního emailového přehledu nových článků po dobu trvání jeho odběru. Odběr lze kdykoli zrušit pomocí odkazu uvedeného v každé odeslané zprávě. Přečtěte si naše úplné podmínky zpracování osobních údajů.


Změnili jsme přístup k náboru uchazečů. Z toho pasivního, kdy jsme vypsali inzerát a čekali, kdo se přihlásí, jsme se stali aktivními. Nové kolegy se teď snažíme oslovovat hlavně na sociálních sítích, to nám dobře funguje. A zapojujeme naše zaměstnance, což je velmi efektivní zdroj. Až 40 % nových kolegů jsme našli díky jejich doporučení. Dostávají za to finanční odměnu v řádech desítek tisíc korun. Dostanou ji poté, co u nás nový kolega zůstane déle než tři měsíce.


Dobrý den, 12.5.2017 jsem porodila císařským řezem syna a chci se zeptat, jak pečovat o břicho po císařském řezu. Můžu si břicho mazat např. BiOilem i přes jizvu? nebo se mám jizvě vyhýbat? Jak o jizvu správně pečovat a za jak dlouho po porodu o ní začít pečovat? Od pupíku dolů mám otok ve tvaru trojúhelníku... Zobrazit více


text: UNV IP WiFi KIT, 1x NVR NVR301-04LB-P4 + 4x IP kamera IPC322SR3-VSF28W-D - NVR IP rekordéry - IP kamery - Síťové prvky - Sítě, servery, úložiště, zálohování - HWcom s.r.o. 11 086,02 Kč 9 162,00 Kč bez DPH Kód produktu: KIT/NVR301-04LB-W/4*322SR3-VSF Popis rekordéru Do NVR rekordéru střední řady pro 4 kamery lze instalovat 1 HDD o velikosti až 10 TB. Rekordér je vybaven jedním ethernetem 10/100Mbps pro připojení d... Popis rekordéru IP kamera v provedení DOME, která disponuje 2MPx snímačem (1920x1080, 20 fps), objektivem s ohniskovou vzdáleností 2.8mm, IR přísvitem pro noční vidění na vzdálenost až 30m, snímačem 1/2,7" a vestavěnou WiFi s modulační rychlostí max. 150Mbps pro komunikaci s NVR.


4. 6. 2013 Projekt Gameta.cz Deník Nespokojeného Hráče původně skutečně vznikl, jako "deník" mé maličkosti, jakože hráče, zachytávající denní rozmary tohoto povolání. Tu a tam se tady ale objevovaly i nějaké moje nápady na hry, které však v toku herních zážitků zapadly. Moje ideje ne vždy aspirují na úroveň realizace - koneckonců, kdybych měl do svých myšlenkových pochodů ještě zahrnout faktor nutné realizace, stal bych se natolik omezeným, že bych nakonec nic nevymyslel. Ale zároveň mi bylo líto nechávat tyto nápady zcela vyhasnout. Nejsem však s tímto problémem jediný na světě. A tak jsem spojil síly s Matějem Smetanou a založili jsme projekt GAMETA.CZ. Cílem projektu je shrnovat převážně naše nápady na zcela nové hry či jen na herní zlepšováky, návrhy a podněty. Tu a tam se objeví také náměty převzaté odkukoli z internetu, rovněž tam také překopíruji některé články z tohoto blogu. Celý projekt má být především zábavný a to jak pro tvůrce, tak pro čtenáře. Texty budou tedy spíše krátké, snažící se zachytit zajímavou pointu. Pod licencí Creative Commons pak chceme dávat své nápady k dispozici široké veřejnosti a budeme jedině rádi, pokud 1000 někoho naše náměty inspirují v jakékoliv podobě. Možná, že časem se rozroste počet aktivních přispěvovatelů. Když jsme před pár týdny začali otevřeně hovořit o tom, že já i Matěj potřebujeme místo, jako odkladiště (dosud) nerealizovaných nápadů, uvažovali jsme tak, že jde vlastně o hry, které bychom si strašně rádi chtěli zahrát, ale nesvedeme je z nejrůznějších důvodů napsat. "Hry, které (ještě) nejsou" (podle vzoru "Games that weren't") se stalo krédem a také odrazovým můstkem pro název projektu. 2 komentáře: Jsem na to trochu zvědavý, byť čekám, jen další velmi dlouho listina, jak ne a jak jo (ve slyslu bylo ve hře XY dobře/špatně). Protože, jestli tam bude i něco navíc a bude to dobré, tak si to prozměnu dám do svých seznamů.OdpovědětVymazat A dávejte bacha, ať moc ubožáků, kteří se tímzo u nás živí neztrapníte :) hodně štěstí!OdpovědětVymazat


Dobrý den, nejspíše se bude jednat o vnitřní hemoroidy, co jsou uzlovitě rozšířené cévní pleteně v oblasti... Celá odpověď