Gilbert du Motier, markýz de La Fayette - světová encyklopedie - Chci vědět všechno - 2020 Paul Yves Roch Gilbert Du Motier, markýz z La Fayette (nebo Lafayette) (6. září 1757 - 20. května 1834) byl francouzský aristokrat a vojenský důstojník, který se účastnil americké i francouzské revoluce. V roce 2002 byl posmrtně vyznamenán čestným občanem Spojených států; existuje pouze šest čestných občanů. La Fayette sloužila v americké válce za nezávislost jak generál, tak jako diplomat, sloužící zcela bez odměny v obou rolích. Byl klíčovou postavou v raných fázích francouzské revoluce, sloužil u generálního stavovství a následném shromáždění národního ústavu. Byl vedoucí postavou mezi Feuillanty, kteří se pokusili a nedokázali proměnit Francii v ústavní monarchii, a velitel francouzské národní gardy. Široce považován za odpovědného za „masakr Champ de Mars“, následně ztratil svou vedoucí roli v revoluci. 19. srpna 1792 poté, co Jacobinova strana převzala kontrolu nad Paříží a Národním shromážděním a nařídila zatčení Lafayetty, uprchl z Francie a byl zatčen rakouskou armádou v Belgii. Poté strávil pět let v různých rakouských a pruských věznicích, nakonec byl propuštěn v roce 1797 na příkaz Napoleona Bonaparta. On pokračoval být aktivní ve francouzské a evropské politice až do jeho smrti v 1834. Jeho dědictví je často vyvoláváno jako symbol přátelství mezi Američanem a francouzskými národy a obyčejných ideálů svobody a rovnosti prosazovaných jejich příslušnými Revolutions, ve kterém La Zúčastnila se Fayette. Jeho plné jméno je zřídka používáno ve Spojených státech, kde je obvykle známý jednoduše jako „markýz de Lafayette“. Všimněte si, že La Fayette může být psáno jako jedno slovo nebo jako dvě; jedno slovo je v angličtině typičtější, zatímco v současné francouzštině je preferována dvojslovná forma. Mnoho míst ve Spojených státech se jmenuje Lafayette, Fayette nebo Fayetteville na jeho počest. On byl otec Georges Washington Motier de La Fayette (1779-1849) a dědeček Oscar Thomas Gilbert Motier de Lafayette (1815-1881).1 La Fayette se narodila v Château de Chavaniac, poblíž Le Puy-en-Velay, Haute-Loire, ve francouzském regionu Auvergne. Patřil kadetské větvi rodiny La Fayette, která získala svůj titul ("La Fayette") z panství v Aix, které patřilo do rodiny Motierů ve třináctém století. Jeho otec byl zabit v bitvě u Mindenu v roce 1759 a jeho matka a dědeček zemřel v roce 1770. V 16 letech se oženil s Marie-Adrienne-Françoise de Noailles, dcerou Jean-Paul-François, 5. duc de Noailles. La Fayette se rozhodl sledovat kariéru svého otce a dědečka a vstoupil do stráží. La Fayette byla vzdělána na Lycée Louis-le-Grand. Washington a Marquis de La Fayette v Valley Forge La Fayette vstoupil do francouzské armády 9. dubna 1771, ve věku 14 let. V 19 letech byl kapitánem draků, když britské kolonie v Americe vyhlásily jejich nezávislost. Později ve svých pamětech napsal: „do toho bylo zapsáno mé srdce.“ Charles François, Comte de Broglie, s nímž konzultoval, se ho snažil odradit od zapojení se do konfliktu. François ho nakonec představil Johannovi Kalbovi, který také hledal službu v Americe. 7. prosince 1776, La Feyette uzavřel dohodu přes Silas Deane, americký agent v Paříži, vstoupit do americké služby jako hlavní generál. V tuto chvíli přicházely zprávy o amerických katastrofách o závažných katastrofách. Přátelé La Fayette ho opět radili, aby se vzdal. Dokonce i američtí vyslanci, Benjamin Franklin a Arthur Lee, kteří se připojili k Deane ve Francii, odmítli další povzbuzení a král sám odešel. Na naléhání britského velvyslance ve Versailles byly vydány rozkazy zabavit loď La Fayette, která se na Bordeaux připravovala, a samotná La Fayette byla zatčena. Unikl z vazby přestrojené za kurýra a před vteřinou lettre de cachet mohl se k němu dostat, byl nad vodou s 11 vybranými společníky. Ačkoli dvě britské lodě byly poslány v pronásledování, on bezpečně přistál blízko Charlestona, Jižní Karolína, 13. června 1777, po cestě téměř dva měsíce, a šel do Philadelphie, pak sídlo vlády kolonií. La Fayette a Washington na hoře Vernon, 1784 Ve věku 19 let se představil na kontinentálním kongresu s Deaneovou autoritou požadovat po veliteli velení nejvyšší komisi. La Fayette nabízel své služby jako neplatený dobrovolník. Kongres tak dne 31. července 1777 přijal usnesení, „že jeho služby budou přijaty a že vzhledem k jeho horlivosti, proslulé rodině a souvislostem má hodnost a pověření generálmajora Spojených států. " Další den se La Fayette setkala s Georgem Washingtonem, který se stal jeho celoživotním přítelem. Ve skutečnosti byli tak blízko, že markýz jmenoval svého syna Georges Washington-Lafayette a požádal Washington, aby byl kmotrem jeho syna, což byla pocta, která byla přijata. Jako člen Washingtonského vnitřního kruhu se La Fayette také stala velmi blízkými přáteli s mladým Alexandrem Hamiltonem, hlavním asistentem tábora ve Washingtonu. První bitvou La Fayette byla Brandywine 11. září 1777, kde byl zraněn v noze. Krátce nato zajistil velení divize - okamžitý výsledek sdělení z Washingtonu do Kongresu z 1. listopadu 1777, ve kterém řekl: Markýz de La Fayette je nesmírně starostlivý, aby měl příkaz stejný jako jeho hodnost. Nevím, v jakém světle bude Kongres na tuto záležitost nahlížet, ale zdá se mi, že vezmeme v úvahu jeho proslulé a důležité souvislosti, připoutanost, kterou projevil pro naši věc, a důsledky, které by jeho návrat v znechucení mohl mít , že bude vhodné uspokojit jeho přání, a tím spíše, že několik pánů z Francie, kteří přišli pod jistotou, se ve svých očekáváních zklamalo. Jeho chování vůči nim je v příznivém úhlu pohledu - měl zájem, aby odstranil jejich neklid a naléhal na nevhodnost, aby po příchodu domů učinil jakékoli nepříznivé prohlášení. Kromě toho je rozumný, diskrétní svým chováním, v našem jazyce si velmi dobře osvojil, a z dispozice, kterou objevil v bitvě u Brandywine, má velký podíl statečnosti a vojenské nadšení. V prvních měsících roku 1778 velel La Fayette jednotkám podrobným pro plánovanou výpravu proti Kanadě. Byl oceněn za svůj ústup z Barren Hill (28. května 1778) a bojoval v bitvě u Monmouthu (28. června) a od Kongresu obdržel formální uznání svých služeb v expedici na Rhode Island (srpen 1778). Památník La Fayette postavený v Paříži školáky z USA Smlouva o alianci podepsaná Spojenými státy a Francií dne 6. února 1778 byla okamžitě následována vyhlášením války proti Velké Británii s Velkou Británií a La Fayette požádala o odchod, aby se vrátila k Francii a konzultovala s Louisem XVI ohledně dalšího směřování jeho služeb. La Fayette odešla do Francie 11. ledna 1779. Tam byl v kavalérii vyroben plukovníkem. 4. března 1779 Franklin, který sloužil jako americký diplomat ve Francii, napsal prezidentovi Kongresu: „Markýz de La Fayette je zde nekonečně vážen a milován a jsem přesvědčen, že udělá vše, co bude v jeho moci, aby zaslouží si pokračování stejné náklonnosti z Ameriky. ““ Asi po šesti měsících se La Fayette vrátila do Ameriky přes fregatu Hermiona, rekonstrukce, která se nachází v Rochefort, Charente-Maritime od roku 1997. Jeho návrat byl při příležitosti bezplatného rozhodnutí Kongresu. Od dubna do října 1781 byl obviněn z obrany Virginie, ve které mu Washington dal zásluhu na tom, že udělal vše, co bylo možné, se silami, které měl k dispozici; a on ukázal jeho horlivost půjčováním peněz na jeho vlastní účet poskytovat jeho vojákům potřeby. Obléhání Yorktown, ve kterém La Fayette porodila čestnou, ne-li význačnou část, bylo poslední válkou a ukončilo jeho vojenskou kariéru ve Spojených státech. Portrét markýze de Lafayette (1757-1834), asi 1825, pravděpodobně Matthew Harris Jouett (1788-1827) po Ary Shefferovi, olej na plátně. S laskavým svolením Národní galerie portrétů USA, darem sbírky John Hay Whitney. La Fayette se vrátila do Francie a byla vítána jako hrdina. V roce 1781 byl povýšen do hodnosti maréchal de camp (brigádní generál) ve francouzské armádě. V Evropě pomáhal La Fayette připravit se na kombinovanou francouzskou a španělskou výpravu proti Britským ostrovům západní Indie, z nichž byl jmenován vedoucím štábu. Příměří podepsané 20. ledna 1783 mezi zeměmi zastavilo expedici. La Fayette navštívila Spojené státy několikrát v průběhu příštího roku. Zatímco sám Lafayette vlastnil otroky, aktivně se zajímal o abolicionistickou věc. Naléhavě vyzval Washington, aby uvolnil svůj příklad jako ostatní. Lafayette koupil panství ve Francouzské Guyaně a usadil tam své otroky, a nabídl místo pro otrocké otroky a napsal: „Nikdy bych nenasahoval svůj meč pro Ameriku, kdybych si tím nemohl představit, že jsem založil zemi otroctví." Washington však během svého života osvobodil své vlastní otroky. Dokumentace a dopisy v jeho rezidenci na Mount Vernon ukazují, že si přál, aby po jeho smrti byli osvobozeni všichni jeho otroci, a podle toho byla poskytnuta i poslední vůle a závěť Washingtonu. Martha Washingtonová však osvobodila své otroky pozdě ve svém vlastním životě. La Fayette se neobjevil znovu prominentně ve veřejném životě dokud ne 1787, když on zaujal jeho místo v shromáždění notables. Požadoval, a on sám podepsal požadavek, aby král svolal generálního stavovství, čímž se stal vůdcem francouzské revoluce. V roce 1788 byl zbaven svého aktivního velení. V roce 1789 byla La Fayette zvolena za generálního stavovského panství a na jeho řízení se významně podílela. Byl vybrán místopředsedou Národního shromáždění a 11. července 1789 navrhl prohlášení o právech podle vzoru prohlášení nezávislosti Thomase Jeffersona v roce 1776. 15. července, druhý den nového režimu, byla La Fayette vybrána generálním plukovníkem nové pařížské národní gardy. Navrhl také kombinaci barev Paříže, červené a modré a královské bílé, do slavné trikolóry v moderní Francii (17. července). Po tři následující roky hrál až do konce ústavní monarchie v roce 1792 významnou roli v průběhu revoluce. Zachránil Marie Antoinettu z rukou obyvatel v říjnu 1789, stejně jako mnoho dalších, kteří byli odsouzeni k smrti. Krátce rezignoval na svou provizi, ale byl brzy přiměn, aby ji obnovil. La Fayette nařídí svým vojákům, aby vystřelili na členy Cordeliers, 3. září 1791 V ústavním shromáždění prosil o náboženskou toleranci, lidové zastoupení, zřízení soudu porotou, postupnou emancipaci otroků, svobodu tisku, zrušení svévolného uvěznění a titulů šlechty a potlačení privilegovaných řádů. Vypracoval prohlášení o právech člověka a občana, které přijalo shromáždění. V únoru 1790 odmítl nejvyšší velení Národní gardy království. Lafayette a další ústavní monarchisté, kteří podporovali revoluci v jejích raných letech, založili „společnost z roku 1789“, která se následně stala Feuillantsovým klubem, přičemž zaujala pozici mezi zastánci monarchie absolutní monarchie a liberalistickými skupinami, jako jsou Jacobins a Cordeliers. Lafayette se významně podílela na oslavě 14. července 1790, při prvním výročí bouře na Bastille. Poté, co v dubnu 1791 potlačil vzpouru, znovu odstoupil z funkce a byl znovu nucen ji udržet. Let Ludvíka XVI. Do Varennes podkopal postavení ústavních monarchistů, zejména samotného Lafayette, který jako velitel národní gardy měl odpovědnost za zabezpečení krále. Krátce poté, 17. července 1791, se na Champ de Mars shromáždil velký dav, aby podepsal petici požadující zrušení monarchie. Jean-Sylvain Bailly, starosta Paříže, nařídil, aby se dav rozptýlil, a když to neučinili a začali se chovat hluboce (dva lidé si nechali uříznout hrdlo), Lafayette nařídil Národní gardě zahájit palbu. Asi 50 lidí bylo zabito v takzvaném „masakru Champ de Mars“, což rozhodujícím způsobem znamenalo konec aliance mezi ústavními monarchisty a Jacobiny. U příležitosti vyhlášení ústavy (18. září 1791) se pokusil odejít do soukromého života. Toto nezabránilo jeho přátelům, aby ho navrhli pro starostu Paříže v opozici vůči Jérôme Pétion de Villeneuve. Pamětní deska La Fayette v Olomouci, kde byl vězněn. V prosinci 1791 byla La Fayette pod velením tří armád vytvořených na východní hranici k útoku na Rakousko. Byl však proti dalšímu postupu strany Jacobinů a měl v úmyslu nakonec použít svou armádu k obnovení omezené monarchie. 19. srpna 1792 ho shromáždění prohlásilo za zrádce. Uprchl na neutrálním území Liège, kde byl pět let zajat a držen jako státní vězeň, nejprve v Prusku a poté v rakouských věznicích (1794–1797 v Olomouci), a to i přes přímluvu Spojených států. . Napoleon však ve smlouvě Campo Formio (1797) stanovil, že La Fayette bude propuštěna. Adresář mu nemohl vrátit do Francie. Vrátil se v roce 1799; v 1802, on hlasoval proti životnímu konzulátu Napoleona, a v 1804, proti cisařskému titulu. Během první říše žil v důchodu, ale během první obnovy se vrátil k veřejným záležitostem a účastnil se některých politických akcí Stovek dní. V letech 1818 - 1824 byl zástupcem Sarthe, mluvil a hlasoval vždy na liberální straně a dokonce se stal carbonaro. On pak znovu navštívil Ameriku mezi červencem 1824 a zářím 1825, navštěvovat zahajovací banket univerzity Virginie, u Jeffersona je pozvání, a navštívit St. Louis, Missouri, kde Lafayette čtvercový park byl následně jmenován v jeho cti. Byl vybrán částka 200 000 dolarů a městská část země. 2. prapor, 11. newyorské dělostřelectvo, byl jedním z mnoha vojenských velení, které se ukázalo jako vítané. Tato jednotka se rozhodla přijmout titul „Národní garda“ na počest slavné Lafayette's Garde Nationale de Paris. Prapor, později 7. pluk, byl v linii pochodu prominentní při příležitosti posledního průchodu Lafayette New Yorkem na cestě domů do Francie. Od roku 1825 až do své smrti seděl v Poslanecké sněmovně pro Meaux. Během revoluce roku 1830 znovu převzal velení národní gardy a sledoval stejnou linii chování jako v první revoluci. V roce 1834 přednesl svůj poslední projev jménem polských politických uprchlíků. Zemřel v Paříži 20. května 1834 a byl pohřben v Cimetière de Picpus. V roce 1876 mu byl v New Yorku postaven pomník av roce 1883 byl postaven další objekt v Le Puy. Poštovní známka USA připomínající La Fayette. Jedenácté vydání Encyclopædia Britannica (1911) řekl o Lafayette: „Jen málo mužů dluží více za svůj úspěch a užitečnost jejich rodinným hodnostům než La Fayette, a stále jich méně zneužívá méně. Nikdy nedosáhl rozdílu v terénu a jeho politická kariéra ho dokázala být neschopný vládnout velkému národnímu hnutí, ale měl silné přesvědčení, které ho vždy nutilo k tomu, aby studoval zájmy lidstva, a je schopen je udržovat, což mu ve všech podivných nepokojích jeho rušného života zajistilo velmi neobvyklou míru ideály liberté, égalité, fraternité, slogan francouzské revoluce, byly ústředním bodem jeho vyhlídky na život. Žádný občan cizí země nikdy neměl tolik a takových vřelých obdivovatelů v Americe, ani žádný státník v Zdá se, že Francie vlastnila nepřetržitě tolik let tak velkou míru lidového vlivu a úcty. Měl to, co Jefferson nazval „psí chutí“ pro popularitu a slávu, ale v něm chutilo pouze usiluje o to, aby ho více znepokojil, aby si zasloužil slávu, kterou si užíval. Byl statečný k vyrážce; a nikdy se nevyhnul nebezpečí nebo odpovědnosti, pokud viděl cestu otevřenou životu nebo utrpení, chránil mrtvé, dodržoval zákon a zachovával pořádek. ““ Mnoho amerických měst je jmenováno na jeho počest (Lafayette, Fayette, Fayetteville). Lafayette College byla pronajata ve Eastonu v Pensylvánii v roce 1826. Tři americká námořní plavidla byla pojmenována po něm, z nichž poslední byla jaderná flotila balistická raketová ponorka USS Lafayette (SSBN-616), který sloužil do roku 1991. Kongres mu udělil čestné občanství 6. srpna 2002. Během druhé světové války byla na jeho hrobě zakryta americká vlajka, přestože to bylo na území okupovaném nacisty. Portréty Washingtonu a Lafayette visí dodnes v komoře Sněmovny reprezentantů USA. V roce 1958 bývalý americký zástupce Hamilton Fish III, veterán z první světové války, založil Řád Lafayette. Členství v Řádu je založeno na službě v první světové válce nebo druhé světové válce nebo po sestupu z veterána těchto válek. La Fayette v médiích V roce 1961 La Fayette, francouzsko-italský film o raných letech La Fayette, vyšel v Evropě a v hlavní roli hrál francouzský televizní herec Michel Le Royer. Může se pochlubit řadou hostujících hvězd, včetně Orsona Wellese jako Benjamin Franklin, Jack Hawkins a Vittorio De Sica. v The Bastard, 1978 adaptace televizního filmu první knihy Johna Jakese Kroniky rodiny Kentů, Lafayette hraje herec Ike Eisenmann. Ve dvoudílném filmu z roku 1989 La Révolution française, část La Fayette hrál Sam Neill. V 1997 PBS mini-sérii, Svoboda! Americká revoluce, hlas La Fayette poskytl Sebastian Roché. Britský stand-up komik Eddie Izzard má trochu na svém výkonu v roce 1999 Šaty k zabití ve kterém on odkazuje na “dluh cti k Generalovi La Fayette.” V PBS 2002-2003 animované televizní seriály Liberty's Kids, markýz de Lafayette hrál Ben Beck. Ačkoli ne identifikovaný jménem, portrét La Fayette se objevil v 17. července 2006, epizoda série NBC reality Hledači pokladů a reprodukce jeho masky smrti obsahovala jeden ze sedmi „artefaktů“ potřebných k nalezení pokladu. Byl identifikován v následující epizodě a týmy navštívily sochu Paula Waylanda Bartletta La Fayette v Paříži. V románu Orson Scott Card Červený Prorok, alternativní vesmír obsahuje vlastní Gilberta de La Fayette. v Mladí rebelové, americký televizní seriál (1970-1971) založený na smyšlených dobrodružstvích mladé skupiny rebelských vlastenců, francouzský herec Philippe Forquet vylíčil generála Lafayette. ↑ marquiusdelafayette.net, Marquis de Lafayette, 1754-1834. Načteno 21. srpna 2007. Buckman, Petere. Lafayette: A Biography. New York: Paddington Press, 1977. ISBN 9780448220604 Gottschalk, Louis Reichenthal, Phyllis S. Pestieau a Linda J. Pike. Lafayette: Průvodce po dopisech, dokumentech a rukopisech ve Spojených státech. Ithaca, N.Y .: Cornell University Press, 1975. ISBN Kramer, Lloyd S. Lafayette ve dvou světech: veřejné kultury a osobní identity ve věku revolucí. Chapel Hill, N.C .: University of North Carolina Press, 1996. ISBN 9780807822586 Všechny odkazy byly načteny 21. června 2017. Veřejné právo 107-209 (TXT)(PDF), udělující čestné občanství Spojených států posmrtně Marquis de La Fayette. Marquis de Lafayette v Gruzii (vstup do nové gruzínské encyklopedie) Asociace Řádu La Fayette, francouzsko-americké přátelské asociace. Řád Lafayette, americký dědičný řád, který podporuje vzpomínku na Američany, kteří bojovali ve Francii, a francouzsko-americké přátelství. Díla Gilberta du Motiera, Marquis de La Fayette. Projekt Gutenberg Američtí přátelé LaFayette Marquis De LaFayette Appleton's Biography editoval Stanley L. Klos Copyright 2020 \_ Online časopis Chci vědět všechno \_ Gilbert du Motier, markýz de La Fayette


St. Louis přiznalo ztrátu Sobotky: I příští rok zůstane v KHL _ iSport.cz


Autodesk licence - AutoCAD, Revit, Inventor - České Budějovice | bazar a inzerce zdarma DoBazaru Bazar » PC bazar » Software » Autodesk licence - AutoCAD, Revit, Inventor studik tečka petr zavináč centrum tečka cz Inzerát byl vložen 24. července 2020 - 17:08


Fotografie „Lavička z kamene“ | Galerie Megapixel Lavička z kamene 74.4 % Top atraktivita: 96.6% 11. 11. 2016 19:06 Dennis Vagner 12. 11. 2016 11:05 | Reagovat Josef Bauer 12. 11. 2016 07:57 | Reagovat Příjemný náladový snímek Jiří Ševčák 11. 11. 2016 22:37 | Reagovat Dagmar Stříbrná 11. 11. 2016 21:56 | Reagovat Ladis Matejčeková 11. 11. 2016 20:36 | Reagovat Zdeněk Wagner 11. 11. 2016 20:16 | Reagovat Martin Čech 11. 11. 2016 20:06 | Reagovat Jaromír Drozd 11. 11. 2016 19:49 | Reagovat


source: wikipedia

text: L je 12. písmeno latinské abecedy. V biochemii je L symbolem pro aminokyselinu leucin. V biologické taxonomii odkazuje L. na Carla von Linné. Ve fyzice je L označením pro indukčnost. V chemii l označuje kapalinu (z lat. liquidus). V soustavě SI je l nebo L značkou pro jednotku objemu litr. L je mezinárodní poznávací značkou Lucemburska. Mezi římskými číslicemi je L symbolem pro číslici padesát. V oděvním průmyslu je L označení velikosti (z angl. large). Výrazné označení L na automobilu označuje vozidlo autoškoly (z angl. learner). Mezinárodní grafický symbol pro litografii. Písmeno L může také označovat směr či polohu levý, vlevo (z angl. left). V informatice a teorii logických systémů označuje dolní úroveň hladiny signálu (z angl. Low level) V japonském anime seriálu Death Note nese pseudonym L jedna z hlavních postav. V mnohých překladech Bible je L zkratka pro evangelium podle Lukáše Ve herní kultuře se písmenem L označuje ten, kdo prohrál (z angl. Loser) Externí odkazy


Garmin Forerunner 920 XT HR RUN, White/Red + Power banka Zdarma Úvod GPS a Smart hodinky Modely s měřením tepu hrudním pásem Garmin Forerunner 920 XT HR RUN, White/Red + Power banka Zdarma Kód produktu GaFo920XTRunWR Základní specifikace Garmin Forerunner 920 XT HR RUN, White/Red + Power banka Zdarma funkce: Detailní popis Garmin Forerunner 920 XT HR RUN, White/Red + Power banka Zdarma Parametry Garmin Forerunner 920 XT HR RUN, White/Red + Power banka Zdarma Názory uživatelů na Garmin Forerunner 920 XT HR RUN, White/Red + Power banka Zdarma uživatelské recenze 1544914146.271


V úplném počátku jsem při prokecávání postaviček našel samotnou funkci pořizování screenshotů, takže jsem si hned vyfotil Franka, mého oblíbeného drsňáka. Výhled na železniční most u pláže. Tradiční výhledy do krajiny v několika variantách. Poprvé mne navštvívila velbloudice s neodmítnutelnou nabídkou, že mi vytapetuje baráček (v ten okamžik velice skromný a malý). Fotka před: A nyní po: První návštěva Stoupy v mém malébném Vraném. Noční potulka na hlavní ulici - zde nemůžeme přímo stavět ani nic upravovat. Na co jsem přišel hned bylo, že je-li v zemi prasklina, lze do ní zarýt lopatou a něco vyhrabat. Co jsem ale nevěděl bylo, že při přeběhnutí mohu do díry zapadnout. A to jsem již já na návštěvě u Stoupy. Všimněte si moderního umění na zdech. Krásná ložnice ve stylu, který bych také jednou chtěl mít. Pohled zvenčí na dům Stoupy. Je to spíš palác, ve srovnání s mým majetkem. Soukromá sbírka Nintendo věciček ve Stoupově baráku. Ve hře jsem se později dozvěděl, že místnosti by měli být nějak stylizované a že je potřeba nejméně tří věcí ze stejné kategorie, aby se započítaly body hodnocení. Nejde ale jen o předměty, ale o celkovou estetiku pokojů. Poprvé objevuji květiny a hned si nějaké kradu, že si je zasadím ve svém městě. 1000 Tradiční turistická atrakce. Funguje. I když jsem v cizím městě, mohu se socializovat s místními obyvateli. A mimo jiné je vidět vliv Stoupy při modifikaci fap fap vyjadřování. Můj úplně první výlet na ostrov - sám ho ještě neměl v tu dobu odemčený. Kapitánovy písničky jsou legendární, radost je poslouchat. Tropický ostrov nabízí spousty vyžití. Minihry, lov exotických ryb i brouků, tropické ovoce a podobně. Úspěšný rybář Stoupa se nebojí úlovkem pochlubit. Moje první makrela! Nakonec byla skoro bezcenná, ale jako záznam do encyklopedie dobré. Nyní jsem se přesunul do městečka Jay Teeho. Jeho zviřátka jsou úplně jiná a vliv starosty na slovník místních obyvatel je pochopitelně též unikátní. Na návštěvě v jednom z domečků. A jsem zpátky doma, fotím se s Frankem a doufám, že mu to udělá radost. Můj domeček je pořád maličký a je v něm sice útulno, ale celkem plno. Takže začínám uvažovat o rozšíření. Inspirace v jiných městech bylo dosti. Konečně se mi odemkl vlastní ostrov, čehož využívám k lovu exotické zvířeny. U mne doma je výběr hmyzu značně omezený. Všimněte si v pozadí ovocných stromů a jejich plodů - mé domácí ovoce jsou pomeranče, ale jelikož mi Stoupa již před pár dny věnoval vzorky jiných druhů, vyrostly a začaly plodit. Awesome! Právě jsem splatil svou první splátku za rozšíření domova! Poštovní kachna se raduje. Tady jsem se pokusil zachytit vlak, no, nezadařilo se. Příliš pomalá spoušť. Awesome! Právě jsem zaplatil stavbu nového mostu, který zásadně ulehčí pohyb napříč městem. Kancelář starosty. Věrná Isabelle plní naše rozkazy. V pravé horní části obrázku je vidět podobizna bývalého starosty - ten momentálně tráví čas na ostrově. Sladký to důchod. (Jak Stoupa dobře poznamenal - vytuneloval město, hodil to na nového starostu a teď si užívá). Zeldifikace města pokračuje - změnil jsem vlajku (dobrej pixelart, ne?) a také meledoii. S mým hudebním hluchem se to povedlo v rámci možností dobře - ale to tady neoceníte. Párty u Frity pokračovala, takže jsem si skočil na skleničku ještě jednou. Další den ráno jsem narazil na vyplaveného mořeplavce! Tak jsem vzal lopatu a začal mu kopat hrob. Jenže mořeplavec nebyl mrtvý. Pokecali jsme a poslal mi 594 pak pohled z Itálie, kam původně mířil. Občas nějaké zviřátko zatouží podívat se k nám do domu. Do postele jsem svou vilnou Willouw ale nenalákal. Asi proto, že mám jen jednolůžko. Potemnělá ložnice místního starosty Metagriduse. Hra obsahuje celou řadu miniúkolů. Jako vše ve hře - nepovinné. Tady jsem našel třeba ztracený předmět, ale jelikož nejsem zde starostou, nic nemohu dělat. Zavolal jsem ale Metagrida, aby úkol splnil. Zpátky u mne doma - zaplatil jsem další splátku, můj dům bude obrovský! Návštěva Kirbyho z Pierkova. Vítejte, starosto! Do města přijel i Stoupa a hned prodal veškeré ovoce nebo tuříny se ziskem mnoha set tis 1000 c peněz. Toto je fotka ze šťastného prodeje. A teď jsem na oplátku zajel do Pierkova, trochu to tam prozkoumat. Kirby má hezkou vlajku, jen co je pravda. Typické lákadlo pro turisty číslo dvě - nyní s motivem Pikminů. Kirby si již postavil i kavárnu, takže jsme si dali pár kafíček. Údajně je časem možné se nechat v kavárně zaměstnat. Romantický večer ve dvou na lavičce, ovocný sad v pozadí. Kirby se nějak potí, nervozita? Při návštěvě Kirbyho domku jsem valil bulvy. Má to fakt hezky udělané! ... a zabít! HAR HAR HAR! BOB sice vyběhl a byl překvapený, leč sekery neúčinkovaly :(. Ještě nikdy předtím jsme nezkoušeli minihry ve skupině. Takže jsme se na to vrhli. Her je k dispozici několik druhů, ale v zásadě jde o časovku a nutnost posbírat dost patřičných věcí. Nejprve jsme sbírali drahé kamení. Pak jsme se pustili do potápění... Každé zviřátko je unikátní, takže se vyplatí pokecat se všemi. Takového mrňouse jsem ještě nepotkal. Následně jsme se rozhodli opustit BOBovo město... ... a z Grundlova rovnou ke mně do Vraného. Vítej, BOBe! Starostové konkurenčních měst se snaží ukecat mé obyvatele, aby se přestěhovali. Nejvíce zaujal jednoznačně Stinky, což je wrestlerský zápasník, odebírající magazín "Tepláky dnes". Lze si u něj zaposilovat (resp. slouží to, jako náhrada postele). Noční ostrov nabízí zřejmě nejlepší formu výdělku - lov brouků. Jeden ze zdánlivě raritních úlovků. Tak, a to je zatím všechno. Od té doby sice uplynulo jen pár dní, ale učinil jsem mnoho nových a zásadních objevů. A o tom vlastně Animal Crossing je. I když je to v zásadě jen simulátor života, hlavní motivací je pořád objevování nových funkcí a souvislostí. Skoro každý den se přihodí něco nového. A jelikož konečný počet aktivit je neznámý, je neznámá i délka hry. Bavit ale vydrží rozhodně dlouho a za to palec nahoru!


source: CulturaX

text: Krajští úředníci si obhlédli postup prací při obnově Jurkovičovy Křížové cesty na Svatém Hostýně | Zlínský kraj | Echo Valašska Byl natočen také film "Jano Köhler", který mapuje šestiletý proces restaurování 597 kachlů mozaiky. Ten obdržel v loňském roce Hlavní cenu na Mezinárodním filmovém festivalu MUSAIONfilm v Uherském Brodu. Radní Kašný tak potvrdil slova akademiků: "Máte pravdu, při naší nedávné návštěvě jsem se s rodinou přesvědčil, že opravdu na vzdálenost více než půl kilometru oči návštěvníka zvláštně zaujme svítící bod v krajině Hostýna. První zastavení tak přímo přitahuje diváka z dálky." Vojtech Pařík doplnil, že zlacená svatozář reflektuje světlo oblohy a výrazně jej vyzařuje. Radní Kašný se s restaurátory věnoval další etapě obnovy a restaurování křížové cesty jako celku. "Vzhledem k tomu, že jednotlivé keramické mozaiky vykazují lokální poškození a původní zlato na ostatních unikátních keramických mozaikách je téměř zničené, bude nutné pokračovat na obnově dalších devíti keramických mozaik," uvedl Miroslav Kašný. Radní Kašný hledá nyní cestu pro komplexní přístup k nezbytné obnově a dodal: "Každý návštěvník na vlastní oči vidí při sledování tohoto provedení druhého originálu v autorství akademiků Paříkových, jak je důležité dodržet při této umělecké práci nejmenší detaily s milimetrovou šperkařskou precizností. V kontrastu s hrubým režným zdivem kamene a s okolní přírodou vyniká toto unikátní dílo naplno svou myšlenkovou silou. Každému citlivému divákovi je tu dán prostor k vlastním meditacím."


text: Kristián je česká filmová komedie z roku 1939 natočená režisérem Martinem Fričem. Děj Hlavní hrdina filmu – drobný úředník z cestovní kanceláře Alois Novák (Oldřich Nový) – se každý měsíc na jeden večer stane váženým hostem v nóbl podniku a neodolatelným svůdcem krásných žen. Pak se vždy vrací k manželce a ke svému skromnému životu. Jednou však narazí na mondénní dívku Zuzanu (Adina Mandlová), která se jeho svůdným hlasem oklamat nedá a začne po něm pátrat. Tím se rozběhne celá řada komických i tragikomických situací, na jejímž konci mizí Kristián – a zůstává Alois Novák – nikoli již „putička bez energie“, ale sebevědomý muž, milující svou manželku (Nataša Gollová). Zajímavosti Film vznikl (7 natáčecích dní) podle populární divadelní hry Yvana Noého, v níž hrála Zuzanu Nataša Gollová, s níž se původně počítalo i do filmové verze. V divadelní hře o Zuzanu soupeřili celkem tři muži různých povolání (boxer, ...). Scenáristé však tuto změť figur sjednotili do jedné, kterou hrál Raoul Schránil; do postavy jeho tajného soka byl obsazen Bedřich Veverka. Sekvence, v níž je Kristian zobrazen jen záběrem na jeho kráčející nohy, byla pečlivě připravena a spočítána na sekundu přesně. Záměrem bylo co nejvíce oddálit zobrazení tajemného hosta - ostatně i jeho tvář se poprvé objevuje v zrcadle, ne přímo. Scénu vytvořil architekt Jan Zázvorka, otec herečky Stelly Zázvorkové; podle jeho vzpomínek byl na pohled nákladný bar postaven za necelý týden z náhražkových materiálů. Po roce 1945 nebyl film zařazen do filmové distribuce kvůli obsazení Adiny Mandlové a Nataši Gollové. V roce 1954 se mohl do kin vrátit, zkrácený však o výstupy emigrovavšího Járy Kohouta (střihy provedl sám Martin Frič a film tím paradoxně získal na tempu). Oldřich Nový chtěl společně s Martinem Fričem natočit pokračování Kristiánových dobrodružství v šedesátých letech. K obnovení spolupráce však nedošlo. Ani po smrti Maca Friče a Oldřicha Nového se od nápadu neupustilo, v devadesátých letech došlo znovu k úvahám o "reinkarnaci" Kristiána – podle článku Pavla Taussiga již byli několikrát vybráni představitelé rolí (Karel Gott, Jiří Lábus) , nikdy však k realizaci nedošlo. Odkazy Reference Literatura Jaroslav Brož, Myrtil Frída: Historie československého filmu v obrazech 1930 – 1945, Orbis, Praha, 1966, str. 184–5, 200, 201, 251, foto 492–3 Vašák, Čestmír, Zelenka, Bedřich a Boušová, Kateřina: Kristián: cesta do historie. Vyd. v této podobě 1. Praha: XYZ, 2005. 216, [5] s. . Externí odkazy České filmové komedie Filmy z roku 1939 Československé černobílé filmy Filmy Martina Friče


text: Přijmeme ihned: Všeobecná sestra na aro - Květen 2021 - Jooble ...kolegy, nadřízenými, lékaři a v neposlední řadě s rodinnými příslušníky, - ideálně 3 roky aktivní praxe "u lůžka", - SZŠ (všeobecná sestra), případně VOŠZ, nebo VŠ ale není podmínkou, - řidičský průkaz sk. B - aktivní řidič, - základní znalost práce na PC - Word... ...Nemocnice Na Františku přijme Všeobecnou a praktickou sestru . Nabízíme: velmi dobré platové podmínky pro mimopražské ubytovna... ...zařízení s moderními přístroji, nově i na odd. plastické chirurgie, ARO nebo na úseku bariatrické chirurgie kvalitní stravování (... ...•ukončené vzdělání dle zákona č. 96/2004 Sb. o podmínkách a uznávání způsobilosti k výkonu nelékařských zdravotnických povolání (Sestra S2-S3)•uživatelská práce s PC (u specifických činností není vyžadována)•morální a občanská bezúhonnost (čistý trestní rejstřík)... VŠEOBECNÉ SESTRY BEZ SPECIALIZACE (KROMĚ DĚTSKÝCH SESTER)požadujeme ukončené vzdělání dle zákona č.96/2004 Sb. v platném znění; zájem o práci v oboru; vstřícné jednání s pacientem; schopnost práce v kolektivu; na tuto pozici přijímáme i absolventy; možnost kratšího úvazku... ...soběstačnost z důvodu věku, chronického onemocnění nebo zdravotního postižení a jsou odkázáni na pomoc jiné osoby. Popis pozice práce všeobecné sestry (specializovaná ošetřovatelská péče Požadujeme: střední zdravotnická škola s maturitou specializační vzdělání ARIP...


source: fineweb

text: NATO pro 21. století 09.03.2010 / 14:36 Článek ministra Jana Kohouta v Hospodářských novinách z 12.2.2010. Uplynulých deset let našeho členství v NATO potvrdilo strategický význam vstupu do této v historii nejúspěšnější politicko-vojenské organizace. Očekávání spojená s členstvím v alianci nebyla spjata pouze se zajištěním teritoriální bezpečnosti země, ale i s ukotvením demokratických hodnot v období transformace naší společnosti. Politické, vojenské a ekonomické turbulence globálních rozměrů v poslední dekádě přinesly široké spektrum bezpečnostních hrozeb. Považujeme však již za samozřejmost, že je aliance schopna se adaptovat a nacházet adekvátní politické a vojenské nástroje na nové výzvy. Nedávná pražská bezpečnostní konference byla součástí probíhající diskuse aliance a bezpečnostních expertů, která má nastínit další strategické směřování NATO. Do této debaty vstupujeme s jasnými představami, z nichž některé si zasluhují veřejnou diskusi. Vynikající historik J. L. Gaddis konstatoval, že jsme za studené války zažívali mír v době války, ale nyní zažíváme opak, je zde válka v době míru. Skutečně – málokdo před deseti lety tušil, že bude euroatlantická bezpečnost čelit takovým úskalím, jako byly humanitární katastrofa na Balkáně nebo teroristické útoky proti členským zemím NATO, vedené náboženskými extremisty. Společným rysem těchto událostí je nutnost bránit naši bezpečnost, někdy i daleko za hranicemi území aliance. Kromě vnitrostátních konfliktů či teroristických útoků se objevují další netradiční bezpečnostní problémy spjaté s používáním strategických komodit k prosazování zahraničněpolitických cílů a podkopáváním kybernetické bezpečnosti. Jak ukázal konflikt v Gruzii, použití síly při řešení sporů není stále přežitkem minulého století. Celkový vývoj je tak charakterizován nestabilitou, nejistotou a nepředvídatelností. Problém umocňuje fakt, že země aliance odlišně posuzují nové i staronové hrozby. Objevily se otazníky nad hodnověrností původního smyslu NATO, nad poskytováním kolektivní obrany území před vnějším zásahem. Pražská diskuse nás přiblížila k porozumění, že klíčem k další adaptaci na nové hrozby je strategická připravenost a politická odhodlanost dostát základnímu principu spojenectví – solidaritě – za všech okolností. Nejde jen o politickou rétoriku. Alianční cvičení na území nových členů, bezpečnostní investice nebo budování infrastruktury mohou rozptýlit nejistotu. Česko nespojuje takové kroky s vývojem v žádné zemi. Jen a pouze usilujeme o rovnováhu mezi původními a novými funkcemi aliance, základního pilíře naší bezpečnosti. Stejná úroveň bezpečnosti pro všechny je morálním imperativem, jež umožní i malým zemím se lépe podílet na případných misích přispívajících k bezpečí naší země tisíce kilometrů od našich hranic.


text: Aun Schan Su Ťij (barmsky , v anglické transkripci Aung San Suu Kyi; * 19. června 1945 Rangún) je politička a generální tajemnice strany Národní liga pro demokracii v Myanmaru (Barma). Od března 2016 byla myanmarskou ministryní zahraničí a od dubna téhož roku speciální státní kancléřkou (de facto premiérkou) a prezidentskou mluvčí. Ve všech funkcích skončila 1. února 2021 po státním převratu. V roce 1990 obdržela Sacharovovu cenu za svobodu myšlení, v roce 1991 na návrh Václava Havla Nobelovu cenu míru. Je dcerou generála Aun Schana, zakladatele Komunistické strany Barmy, který v roce 1947 vyjednal nezávislost Barmy na Spojeném království a v témže roce byl zavražděn svými konkurenty. Životopis Aun Schan Su Ťij vystudovala na Oxfordské univerzitě v Anglii, kde potkala svého budoucího manžela, se kterým má dvě děti. Do Barmy se vrátila v roce 1988, aby se starala o svoji nemocnou matku. Ve stejném roce odstoupil dlouholetý vůdce vládnoucí socialistické strany, generál Ne Win, což vedlo k masovým demonstracím za demokratizaci. Demonstrace označované jako Povstání 8888 byly násilně potlačeny a nová vojenská junta převzala moc. Aun Schan Su Ťij, silně ovlivněná Gándhího filozofií nenásilí, vstoupila do politiky, aby pomohla demokratizaci. Vládnoucí vojenská junta ji ale v roce 1989 zavřela do domácího vězení. Byla jí nabídnuta svoboda, pokud odejde ze země, což ale Aun Schan Su Ťij odmítla. Vojenská junta v roce 1990 vyhlásila všeobecné volby, které strana Národní liga pro demokracii vedená Aun Schan Su Ťij přesvědčivě vyhrála. Výsledky ale junta prohlásila za neplatné a odmítla jí předat moc. To vedlo k mezinárodnímu odsouzení junty a (částečně i) k udělení Nobelovy ceny míru Aun Schan Su Ťij v následujícím roce. Finanční cenu v hodnotě 1,3 miliónu amerických dolarů Aun Schan Su Ťij použila k založení zdravotní a vzdělávací nadace pro lid Barmy. V roce 1990 byla Aun Schan Su Ťij Evropským parlamentem udělena Sacharovova cena za svobodu myšlení. Z domácího vězení byla propuštěna v červenci 1995. Bylo jí také dáno jasně najevo, že pokud opustí zemi, aby navštívila svoji rodinu v Anglii, nebude jí povolen návrat. Aun Schan Su Ťij zůstala v Myanmaru a už se nikdy neviděla se svým manželem, který zemřel v roce 1999. Opakovaně jí bylo znemožněno setkat se s přívrženci své strany a v září 2000 na ní bylo znovu uvaleno domácí vězení. Po sérii vyjednávání vedených Organizací spojených národů (OSN) byla propuštěna 6. května 2002 . Vládní mluvčí řekl, že Aun Schan Su Ťij má svobodu pohybu, „protože jsme přesvědčeni, že můžeme jeden druhému věřit“. Aun Schan Su Ťij prohlásila, že nastává „nový úsvit pro naši zemi“. Od května 2003 byla opět internována v Rangúnu, kde žila v částečné izolaci pod dozorem vojenské junty. Po vládním režimem nepovolené návštěvě Američana Johna Yettowa jí bylo domácí vězení v srpnu 2009 prodlouženo o dalších 18 měsíců. 13. listopadu 2010 byla propuštěna z domácího vězení. V roce 2013 jako host konference Forum 2000 navštívila Českou republiku. Su Ťij tehdy připomněla své přátelství s Václavem Havlem: „Není lepších přátel než těch, se kterými sdílíme stejné hodnoty. I my v Barmě jsme byli s bývalým prezidentem Václavem Havlem hladoví po demokracii a lidských právech, a tak jsme se stali přáteli napříč oceány a kontinenty.“ V listopadu 2015 Su Ťij vyhrála volby a stala se neoficiální hlavou státu. V září 2017 Aun Schan Su Ťij obhajovala postup myanmarské armády, která prováděla etnické čistky vůči muslimské menšině Rohingů. Podle Su Ťij se jednalo o protiteroristickou operaci. Podle zprávy vyšetřovatelů OSN z roku 2018 došlo v Myanmaru ke genocidě muslimů, ke které přispěla i Su Ťijina vláda. Dne 3. června 2019 se Su Ťij setkala v Praze s českým premiérem Andrejem Babišem, se kterým jednala o posílení spolupráce mezi Českou republikou a Myanmarem. Babiš ocenil její úsilí o demokratizaci Myanmaru. Dne 1. února 2021 byla společně s prezidentem Win Myinem zadržena armádou po údajné manipulaci listopadových parlamentních voleb, ve kterých s Národní ligou pro demokracii vyhrála. Dle armády doprovázely volby rozsáhlé podvody a žádala po volební komisi revizi výsledků voleb, což komise odmítla. Zároveň byl se zadržením Su Ťij vyhlášen v zemi výjimečný stav na dobu jednoho roku. Soud ji odsoudil (stejně jako prezidenta) ke čtyřem letům vězení, vůdce vojenské junty trest na začátku prosince snížil na dva roky. Odkazy Reference Související články Neznámý Rangún Externí odkazy Tiskové prohlášení o udělení Nobelovy ceny (anglicky) Její domovská stránka s životopisem (anglicky) Barmská disidentka Su Ťij se v Česku učí budovat demokracii, PohledZvenku.cz Myanmarští politici Myanmarští buddhisté Myanmarky Aktivisté za lidská práva Nositelé Nobelovy ceny za mír Nositelky Nobelovy ceny Nositelé Prezidentské medaile svobody Nositelé Zlaté medaile Kongresu Komandéři Řádu čestné legie Čestní společníci Řádu Austrálie Držitelé Sacharovovy ceny Držitelé čestných doktorátů Univerzity Karlovy Držitelé čestných doktorátů Boloňské univerzity Vězni svědomí Amnesty International Bývalí čestní občané Kanady Absolventi Londýnské univerzity Absolventi Oxfordské univerzity Narození v roce 1945 Narození 19. června Narození v Rangúnu Ženy Žijící lidé Nositelé Stříbrné medaile předsedy Senátu Děti národních vůdců


text: Kopřivka - diagnóza, příznaky, léčba - Tvojedoktorka.cz Kopřivka - diagnóza, příznaky, léčba Na této stránce naleznete veškeré informace o nemoci Kopřivka. Popis nemoci, diagnózu, příznaky nemoci a zkušenosti lidí s nemocí Kopřivka. Články na téma nemoci Kopřivka Dotazy na téma Kopřivka Dobry den chtela jsem se zeptat co by to mohlo byt zacne me svedet kuze a znicehonic se objevi pupen dela se mi to na nohou I na rukou jedna fotka je na noze to sechtela mi udelalo v noci na dnesek 29.5. a ta druha je ruka uz je asi tyden bohuzel uz rozskravane jelikoz jsou ty pupeny stasne svedive dekuji... Dobrý den, jde o kopřivku - ta může mít mnoho příčin (a někdy se příčina nezjistí), které by měl vyhodnotit... Dobrý den, fotka není velice kvalitní, nicméně se u takto malého miminka klidně může jednat o alergickou...


Air bank diskuse - moderní banka Air bank diskuse - moderní banka Preferujete obsluhu své banky přes internet? Air bank diskuse splní Vaše přání jednoduše a rychle. Poznejte blíže Air bank diskuse. Banka nechce vydělávat na vkladech klientů na jejich běžných účtech, proto nabízí klientům, kteří účet využívají, úročení financí na běžném účtu s maximálním možným zůstatkem 100000 Kč. Air Bank služby jsou srozumitelné, přehledné a přístupné široké veřejnosti. Dalšími produkty, které Vám banka nabízí, jsou spořicí účet, půjčka, platební karta a již zmíněné internetové bankovnictví. Internetové bankovnictví je opravdu nadstandardní. Máte možnost uzavřít smlouvu plně online bez podpisů papírů u kurýra.Air bank diskuse


AKTUALIZACE 1.9.2013: Tak je to jasné! Po lítém boji, desítkách komentářů a dvojici vynikajících článků máme vítěze. Bylo to napjaté, ovšem ve finiši se Liso trochu zadýchal a Game Boy tak vyhrává FTL. Gratuluju a pošli mi prosím na mail adresu, kam mám výhru zaslat :) Ha! Čekali jste Nintendo DS, že jo? Bohužel, zas tak moc mi bohové finančních toků nakloněni nejsou, soutěžit tedy budeme o konzoli poněkud starší, ovšem neméně atraktivní - Nintendo Game Boy z roku 1989. A k čemu by byla konzole, kdybychom na ní neměli co hrát, že? Spolu s konzolí tedy obdržíte nekompromisní killer-app Tetris a klasickou skákačku The Amazing Spider-man. "Co musím pro získání tohoto báječného setíku udělat?" ptáte se? Je to prosté! V měsíci srpnu napište víc komentářů, článků či příspěvků do fóra, než kdokoliv jiný! Každá uvedená akce je totiž bodovaná! Seznam bodovaných aktivit a příslušná ohodnocení naleznete na stránce Volty, aktuální bodový zisk a popis celého systému jsou tamtéž. Soutěž vyhrává ten, kdo bude mít za srpen největší bodový zisk. Systém je zcela automatický, soutěž je tedy jasně nalajnovaná a průserů prostá. Doufejme. Ideálním místem pro snadné získávání bodíků je fórum, frajeři a vytvrdlíci si můžou zkusit sepsání článku. Takže hurá do fóra a diskutovat, skvělý a legendární Game Boy máte na dosah ruky, resp. klávesnice! Pro pořádek: - Pokud se rozhodnete získat Volty sepsáním článku, dbejte na patřičnou kvalitu (přes 1000 znaků a obrázek). Budu přísný, leč spravedlivý! Článek se samozřejmě musí pohybovat kolem retra, ale to má své hranice, úvahu o vlivu olbřímího nosu Barbry Streisand na islandskou kinematografii sedmdesátých let zveřejnit odmítám! Držte se konzolí, počítačů a her. - GameBoy je plně funkční, vyčištěný, otestovaný, ale prastarý. Tedy bez záruky, ale to asi chápete ;) - Já, jakožto ogranizátor, samozřejmě nesoutěžím. - Zasílám i na Slovensko, bratia tedy soutěžit mohou. - A kdyby se něco potento, berte to prosím s humorem, jde o houno! :)


text: O projektu Komu jsou určeny stránky www.PKU-dieta.cz? - návštěvníkům internetu, kteří mají zájem získat více informací o PKU (fenylketonurie), - pacientům, kteří na tuto nemoc onemocněli, - osobám blízkým, které s dětmi nebo partnery s PKU žijí nebo se o ně starají, - odborné veřejnosti. Laik - Laici se na stránkách seznamují s fenylketonurií, příčinami vzniku onemocnění, průběhem vyšetření a dietou. Klub PKU - Oddíl věnovaný lidem s PKU přináší užitečné principy, jak se chovat v konkrétních situacích, a informace o dietních produktech. Odborník - V neposlední řadě najde na stránkách aktuální zprávy o novinkách v diagnostice a léčbě fenylketonurie i odborná veřejnost.


text: 22. prosinec je 356. den roku podle gregoriánského kalendáře (357. v přestupném roce). Do konce roku zbývá 9 dní. Svátek slaví Šimon. Události Česko 1421 – Bitva u Kutné Hory: Zikmund Lucemburský se zmocnil Kutné Hory, ale 6. ledna dalšího roku ji Jan Žižka dobyl zpět. 1561 – Kladno bylo povýšeno na městečko 1573 – Vznikla Univerzita Palackého v Olomouci. 1769 – V Praze byla ustavena Společnost orby a svobodných umění v Království českém, která usilovala o povznesení zemědělství a vzdělanosti v Čechách. 1812 – Ředitel Stavovského divadla Jan K. Leibich postavil v libeňském zámečku pro své štědrovečerní hosty první vánoční stromek v Praze. 1902 – v Bohumíně byl zahájen provoz koňské tramvaje. 1918 – "První poselství" prezidenta Masaryka na Pražském hradě. 1919 – V bílovickém lese dva dny před Štědrým dnem našel Rudolf Těsnohlídek odložené miminko, což ho přivedlo k myšlence veřejných vánočních stromů na náměstích. 1949 – V Praze na Letné byla oficiálně zahájena stavba Stalinova pomníku, sochařem byl Otakar Švec. 1997 – Tým profesora Pafka provedl v pražské Fakultní nemocnici v Motole první transplantaci plic v České republice Svět 1216 – 177. papež Honorius III. bulou Religiosam vitam schválil a ustanovil Řád bratří kazatelů (dominikány). 1620 – Fridrich Falcký odjel z Vratislavi do Berlína. Fakticky tím ztratil poslední zemi Koruny české a stal se titulárním českým králem. 1636 – Ferdinand III. byl v Řezně zvolen a korunován císařem Svaté říše římské národa německého. 1808 – na Beethovenově koncertu v Divadle na Vídeňce zazněla mimo jiné premiéra skladatelovy páté a šesté symfonie. 1882 – Thomas Alva Edison udělal první elektricky osvícený vánoční strom. 1917 – Byla uznána nezávislost Finska. 1989 – Po 30 letech byla v Berlíně znovu otevřena Braniborská brána, což mělo symbolizovat jednotu východního a západního Německa. 2003 – Pavel Nedvěd získal jako druhý Čech v historii Zlatý míč pro nejlepšího fotbalistu Evropy. To se před tím povedlo jen Josefu Masopustovi v roce 1962 2015 – Raketa Falcon 9 společnosti SpaceX vynesla na oběžnou dráhu 11 komunikačních satelitů a její první stupeň úspěšně přistál na zemi. 2016 – Syrská občanská válka: Syrská armáda definitivně převzala kontrolu nad Aleppem, čtyřletá bitva o Aleppo skončila evakuací posledních obklíčených povstalců. 2018 – Tsunami v Sundském průlivu: Sesuv sopečného kuželu Anak Krakatoi, v Indonésii, vyvolal vlnu tsunami, která zabila přes 400 osob. Narození Česko 1584 – Aram Banu Begum, mughalská princezna († 17. června 1624) 1693 – Johann Schmidl, jezuitský historik († 13. března 1762) 1827 – Jan Evangelista Kosina, národní buditel, pedagog a filolog († 11. prosince 1899) 1844 – Josef Tschan, rakouský a český právník a politik († květen 1908) 1845 – Otakar Jedlička, spisovatel († 27. června 1883) 1866 – Anna Perthen, československá německé národnosti († 11. prosince 1957) 1867 Joseph Maria Olbrich, česko-rakouský architekt, designér a malíř († 8. srpna 1908) František Xaver Šalda, literární kritik († 4. dubna 1937) Ferdinand Engelmüller, malíř a grafik († 29. září 1924) 1875 – František Jakub, malíř († 24. ledna 1940) 1888 – Antonín Fivébr, český malíř a fotbalista († 26. února 1973) 1896 – Jaroslav Zaorálek, překladatel († 20. října 1947) 1897 – Vojtěch Jarník, matematik († 22. září 1970) 1904 – Jaroslav Lonek, letecký konstruktér († 26. ledna 1945) 1907 – Zoroslava Drobná, historička umění a archeoložka († 21. června 1988) 1909 – Rudolf Mareš – sekretář Akademické YMCA, za protektorátu významná postava protiněmeckého odboje († 20. října 1944) 1913 – Jaroslav Mařík, esperantista († 5. května 1997) 1921 – Ivan Weiss, divadelní režisér († 31. října 1976) 1928 – Augustin Navrátil, moravský katolický aktivista, rolník a disident († 2. května 2003) 1931 – Stanislav Reiniš, lékař a spisovatel v exilu († 7. července 2012) 1949 – Vladimír Martinec, hokejista a trenér 1951 – Věra Špinarová, zpěvačka († 26. března 2017) 1952 – Jaroslav Čechura, historik 1953 – Miroslav Novák, první profesor politologie na Karlově univerzitě 1954 – Hana Horecká, country zpěvačka, kytaristka, textařka, skladatelka 1960 – Václav Daněk, fotbalista 1964 Miroslav Etzler, herec Tomáš Valík, herec 1971 – Pavlína Wolfová, redaktorka a moderátorka 1974 – Martina Štěpánková, reprezentantka ČR v cyklistické krasojízdě 1975 – Stanislav Neckář, hokejista 1985 – Jitka Bartoničková, atletka 1988 – Zdeněk Ondrášek, fotbalista Svět 1095 – Roger II. Sicilský, sicilský král († 26. února 1154) 1300 – Chošila, císař říše Jüan a veliký chán mongolské říše († 30. srpna 1329) 1617 – Karel I. Ludvík Falcký, falcký kurfiřt († 28. srpna 1680) 1639 – Jean Racine, francouzský dramatik († 1699) 1694 – Hermann Samuel Reimarus, německý osvícenský filozof a spisovatel († 1. březen 1768) 1702 – Jean-Étienne Liotard, francouzský malíř švýcarského původu († 12. června 1789) 1723 Ercole del Rio, italský šachista († 23. května 1802) Carl Friedrich Abel, německý skladatel († 20. června 1787) 1755 – Georges Couthon, francouzský revoluční politik († 28. července 1794) 1768 – John Crome, anglický malíř a grafik († 22. dubna 1821) 1799 – Karel II. Parmský, parmský vévoda a etrurský král († 16. dubna 1883) 1801 – Richard Beard, anglický fotograf a podnikatel († 7. června 1885) 1804 – Louis Breguet, francouzský hodinář, fyzik a vynálezce († 27. října 1883) 1815 Marmaduke Wyvill, anglický politik a šachový mistr († 29. června 1896) Johann Jakob Bachofen, švýcarský právník a historik († 1887) 1822 – Štefan Marko Daxner, slovenský šlechtic, politik, právník, ekonom a národní buditel († 11. dubna 1891) 1823 – Jean-Henri Fabre, francouzský entomolog († 11. října 1915) 1831 – Alois Friedrich Rogenhofer, rakouský entomolog († 15. ledna 1897) 1839 – Benjámin Kállay, ministr financí Rakouska-Uherska († 13. července 1903) 1846 – Ján Meličko, slovenský pedagog a hudební skladatel († 7. září 1926) 1848 – Ulrich von Wilamowitz-Moellendorff, německý klasický filolog († 25. září 1931) 1856 – Frank B. Kellogg, americký politik, nositel Nobelovy cena za mír († 21. prosince 1937) 1858 – Giacomo Puccini, italský operní skladatel († 29. listopadu 1924) 1859 – Marie-Félix Blanc, francouzská princezna († 1. srpna 1882) 1874 – Franz Schmidt, rakouský violoncellista, klavírista, hudební skladatel a pedagog († 11. února 1939) 1876 – Filippo Tommaso Marinetti, italský básník a dramatik († 2. prosinec 1944) 1880 – Dawid Przepiórka, polský šachista († 1940) 1883 Edgard Varèse, francouzský hudební skladatel († 6. listopadu 1965) Marcus Hurley, americký cyklista († 28. března 1941) 1887 – Srinivasa Ramanujan, indický matematik († 26. dubna 1920) 1889 – Zalman Šazar, prezident Izraele († 5. října 1974) 1892 – Herman Potočnik, slovinský raketový inženýr a vynálezce († 27. srpna 1929) 1895 – Trude Fleischmann, rakousko-americká fotografka († 21. ledna 1990) 1901 – Gejza Vámoš, slovenský lékař a spisovatel († 18. března 1956) 1903 – Haldan Keffer Hartline, americký fyziolog a neurobiolog, nositel Nobelovy ceny za fyziologii a lékařství († 17. března 1983) 1905 – Kenneth Rexroth, americký básník († 6. června 1982) 1908 Giacomo Manzù, italský sochař, medailista, grafik († 17. ledna 1991) Kočo Racin, makedonský básník († 13. června 1943) Max Bill, švýcarský architekt, sochař a designér († 9. prosince 1994) 1910 – Silvio Accame, italský historik († 10. listopadu 1997) 1911 – Grote Reber, americko-australský astronom a průkopník radioastronomie († 20. prosince 2002) 1912 – Lady Bird Johnsonová, manželka 36. prezidenta USA Lyndona B. Johnsona († 11. července 2007) 1918 – Viktor Tegelhoff, československý fotbalový reprezentant († 9. září 1991) 1922 – Alžběta Lucemburská, lucemburská princezna († 22. listopadu 2011) 1926 Alcides Ghiggia, uruguaysko-italský fotbalista († 16. července 2015) Michal Greguš, slovenský matematik († 30. ledna 2002) 1936 – Hector Elizondo, americký herec 1938 – Sergej Viktorovič Michejev, ruský letecký inženýr 1942 – Dick Parry, britský saxofonista 1943 – Paul Wolfowitz, americký politik a ekonom 1945 – Jean-Pierre Kutwa, kardinál z Pobřeží slonoviny 1947 – Porfirio Lobo Sosa, honduraský prezident 1948 – Nicolae Timofti, prezident Moldavské republiky 1949 Maurice Gibb, britský zpěvák, baskytarista a klávesista skupiny Bee Gees († 12. ledna 2003) Robin Gibb, britský zpěvák, skladatel, producent, člen skupiny Bee Gees († 2012) 1953 – Gregor Fisher, skotský komik a herec 1955 – Thomas Südhof, biochemik německého původu, Nobelova cena 2013 1958 – Frank Gambale, australský kytarista 1959 – John Patitucci, americký kontrabasista a baskytarista 1960 – Jean-Michel Basquiat, americký malíř († 12. srpna 1988) 1961 – Jurij Malenčenko, ukrajinský kosmonaut 1962 – Ralph Fiennes, anglický herec 1963 – Giuseppe Bergomi, italský fotbalista 1968 – Dina Meyerová, americká herečka 1969 – Myriam Bédardová, kanadská biatlonistka 1972 – Vanessa Paradis, francouzská zpěvačka 1977 – Henric Höglund, švédský hokejista 1978 – Mia Tyler, americká modelka a herečka 1979 – Petra Majdičová, slovinská běžkyně na lyžích 1981 – Marina Kupcovová, ruská atletka, skokanka do výšky 1984 – Basshunter, zpěvák a DJ 1989 – Jordin Sparks, americká zpěvačka 1990 – Jean-Baptiste Maunier, francouzský herec a zpěvák 1991 – DaBaby, americký rapper 1993 – Meghan Trainorová, americká zpěvačka, textařka a hudební producentka 1998 – Casper Ruud, norský tenista 2000 – Joshua Bassett, americký herec a zpěvák 2001 Camila Osoriová, kolumbijská tenistka Jack Draper, britský tenista Úmrtí Česko 1857 – Josef Franta Šumavský, obrozenecký spisovatel a pedagog (* 27. listopadu 1796) 1888 – Josef Schrott, rakouský a český vysokoškolský pedagog a politik německé národnosti (* 17. února 1813) 1919 – Jaroslav Mattuš, československý politik (* 9. ledna 1867) 1926 – Rudolf Horský, římskokatolický kněz, politik a spisovatel (* 23. září 1852) 1933 – Josef Úlehla, pedagog, propagátor vysokoškolského vzdělání učitelů. (* 16. března 1852) 1934 – Bohumil Fischer, československý politik (* 29. dubna 1864) 1940 – Albert Milota, československý právní teoretik a politik (* 8. dubna 1877) 1941 – Karel Hašler, herec, textař, skladatel, spisovatel, dramatik, režisér, zemřel v koncentračním táboře Mauthausen (* 31. října 1879) 1942 – Antonín Pešl, zakladatel čs. legií v Itálii, aktivní účastník domácího protiněmeckého odboje (* 31. prosince 1891) 1943 – Josef Šimek, pedagog, geograf a historik (* 8. března 1855) 1950 – Viktor Linhart, komunistický poslanec (* 26. července 1913) 1953 – Antonín Výtvar, sídelní kanovník litoměřické kapituly (* 15. října 1881) 1960 – Julius Lébl, herec, scenárista, dramaturg a režisér (* 10. května 1897) 1962 – Vlastimil Rada, český malíř (* 5. dubna 1895) 1963 – František Vrba, český sbormistr a hudební skladatel (* 24. června 1896) 1965 – Josef Čižmář, český lékárník, historik a folklorista (* 19. dubna 1868) 1966 – Roman Blahník, hudební skladatel, klavírista a kapelník (* 2. února 1897) 1973 – Ladislav Machoň, architekt (* 28. dubna 1888) 1987 – Karel Houska, herec (* 15. října 1916) 1993 – Vilma Vrbová-Kotrbová, česká malířka (* 14. října 1905) 1996 – Hynek Bulín mladší, právník, historik, filozof a slavista (* 23. listopadu 1908) 2004 – Josef Blažejovský, český kytarista a hudební skladatel (* 9. září 1949) 2008 – Josef Zlámal, kněz a převor Maltézského řádu (* 1. července 1915) 2009 – Milena Dvorská, herečka (* 7. září 1938) 2011 – Emanuel Bosák, český ministr mládeže a tělovýchovy (* 2. září 1924) 2012 – Květa Legátová, spisovatelka (* 3. listopadu 1919) 2020 – Jindřich Hojer, chemik a skaut (* 30. července 1924) Svět 1115 – Olaf Magnusson, norský král, nemanželský syn krále Magnuse III. (* 1099) 1304 – Matylda Habsburská, vévodkyně bavorská, nejstarší dcera císaře Rudolfa I. Habsburského(* asi 1251) 1316 – Egidio Colonna (Aegidius Romanus), arcibiskup Bourges (* 1243) 1603 – Mehmed III. Spravedlivý, turecký sultán (* 26. května 1566) 1660 – André Tacquet, vlámský matematik (* 23. června 1612) 1666 – Giovanni Francesco Barbieri, italský malíř (* 8. února 1591) 1748 – Johann Nepomuk Karel z Lichtenštejna, lichtenštejnský kníže (* 8. července 1724) 1828 Karl Mack von Leiberich, vojevůdce a podmaršálek rakouské armády (* 25. srpna 1752) William Hyde Wollaston, anglický chemik a fyzik (* 6. srpna 1766) 1867 Jean-Victor Poncelet, francouzský matematik, mechanik a geometr (* 1. července 1788) Théodore Rousseau, francouzský malíř (* 15. dubna 1812) 1870 – Gustavo Adolfo Bécquer, španělský romantický básník a prozaik (* 17. února 1836) 1880 – George Eliot, anglická spisovatelka, novinářka a překladatelka (* 22. listopadu 1819) 1887 – Ferdinand Vandeveer Hayden, americký geolog (* 7. září 1829) 1889 – Édouard Baldus, francouzský fotograf (* 5. června 1813) 1900 – Leonhard von Blumenthal, pruský polní maršál (* 30. července 1810) 1908 – Cyrus Teed, zvaný Koresh, zakladatel sekty Koreshiáni (* 18. října 1839) 1919 – Hermann Weingärtner, německý sportovní gymnasta (* 27. srpna 1864) 1940 – Nathanael West, americký spisovatel, dramatik a scenárista (* 17. října 1903) 1943 – Beatrix Potterová, anglická spisovatelka a ilustrátorka (* 28. července 1866) 1948 – Karol Kmeťko, biskup nitranský, československý politik slovenské národnosti (* 12. prosince 1875) 1949 – Fanni Blatny, československá politička (* 22. března 1873) 1891 – Paul Anton de Lagarde, německý biblista a orientalista (* 2. listopadu 1827) 1902 – Richard von Krafft-Ebing, rakouský psychiatr a sexuolog (* 14. srpna 1840) 1924 – Karl Denke, německý sériový vrah (* 12. srpna 1870) 1936 – Nikolaj Ostrovskij, sovětský spisovatel (* 29. září 1904) 1942 – Pinchas Rutenberg, ruský podnikatel, socialistický revolucionář (* 5. února 1879) 1943 – Beatrix Potterová, anglická spisovatelka a ilustrátorka (* 28. července 1866) 1945 – Otto Neurath, rakouský filozof, sociolog a ekonom (* 10. prosince 1882) 1969 – Josef von Sternberg, rakouský režisér (* 29. května 1894) 1971 – Walter Byron, kanadský hokejový brankář, olympijský vítěz (* 2. září 1894) 1972 – Mkrtič Armen, arménský prozaik (* 27. prosince 1906) 1973 – Michael Stroukoff, americký letecký konstruktér ruské národnosti (* 29. ledna 1883) 1976 – Martín Luis Guzmán, mexický prozaik a novinář (* 6. října 1887) 1988 – Chico Mendes, brazilský ekologický aktivista, politik (* 15. prosince 1944) 1989 – Samuel Beckett, irský dramatik (* 13. dubna 1906) 1991 – Ernst Křenek, rakouský hudební skladatel (* 23. srpna 1900) 1995 – James Meade, britský ekonom, Nobelova cena 1977 (* 23. června 1907) 2001 – Grzegorz Ciechowski, polský hudebník a hudební skladatel (* 29. srpna 1957) 2002 – Joe Strummer, britský muzikant (The Clash) (* 21. srpna 1952) 2007 – Julien Gracq, francouzský spisovatel (* 27. července 1910) 2008 Lansana Conté, prezident Guineje (* 30. listopadu 1934) Nanao Sakaki, japonský básník (* 1. ledna 1923) 2009 – Kim Peek, americký autista, který byl inspirací pro film Rain Man (* 11. listopadu 1951) 2013 – Trigger Alpert, americký kontrabasista a fotograf (* 3. září 1916) 2014 – Joe Cocker, anglický rockový a bluesový zpěvák (* 20. května 1944) 2016 – Miruts Yifter, etiopský běžec na dlouhých tratích, dvojnásobný olympijský vítěz (* 15. května 1944) 2018 – Jean Bourgain, belgický matematik (* 28. února 1954) Svátky Česko Šimon Šimona Simeon Šebíř Flavián Svět Jule Externí odkazy Prosincové dny


text: FBI varuje: neberte si na fotbalové mistrovství do Ruska elekronická zařízení – !Argument Reuters. Vysoce postavený představitel americké kontrarozvědky varuje zahraniční účastníky Mistrovství světa ve fotbale, aby si na cestu do Ruska nebrali elektronická zařízení. Ta mohou být podle jeho slov hackována zločinci nebo ruskou vládou. Nejde o výjimečné varování, ale o standardní postup, upozorňuje Reuters. William Evanina, který pracuje pro FBI a řídí Národní centrum kontrarozvědky a bezpečnosti, řekl doslova: "Pokud si sebou plánujete vzít mobilní telefon, laptop, PDA nebo jiné elektronické zařízení, tak se nemylte – k jakýmkoliv datům (zvláště k vaší osobní identifikační informaci) mohou získat přístup ruská vláda nebo kybernetičtí zločinci." Podle Evaniny patří mezi rizikové skupiny hlavně zaměstnanci vládních úřadů a korporací. Ale problém se může týkat každého. Rada zní, žádný elektronický přístroj si do Ruska nebrat a pokud ano, tak odlišný od toho, který je běžně uživatelem používán. V době, kdy není používán, americká kontrarozvědka radí mu vyndat ven baterii. Podle agentury Reuters se nejedná o první takové varování. Americké úřady varují v případě velkých sportovních událostí uživatele před těmito riziky běžně. Naposledy v případě Zimních olympijských her v Soulu.


text: Mandolína s rukojetí Handi-GrateTM Joseph Joseph | Vaření nádobí Výzva pro designéry Joseph Joseph: pohodlné strouhání malé zeleniny, česneku, citrusové kůry... Řešení: 2v1 mini mandolína Handi-Grate Strouhání malé zeleniny, česneku i kůry bezpečně zvládne mandolína Handi-Grate. Ostrá čepel naplátkuje ředkvičky na extra jemné plátky. Strouhání malé zeleniny, česneku, zázvoru a kůry bude vždy maximálně výkonné.


text: Charta 77 byla neformální československá občanská iniciativa, která kritizovala „politickou i státní moc“ za nedodržování lidských a občanských práv, k jejichž dodržování se ČSSR zavázala při podpisu Závěrečného aktu Konference o bezpečnosti a spolupráci v Evropě (KBSE) v Helsinkách. Iniciativa působila v letech 1977 až 1992. Dokument (Charta 77) je pojmenován podle data z 1. ledna 1977. Autoři textu Charty 77 si přáli zůstat v anonymitě. Je známo pouze tolik, že značnou část sestavili Václav Havel a Pavel Kohout. Druhý jmenovaný je také autorem názvu petice. Organizátory a prvními signatáři byli Jan Patočka, Jiří Němec, Václav Benda, Vlasta Chramostová, Václav Havel, Ladislav Hejdánek, Zdeněk Mlynář, Pavel Kohout, Petr Uhl, Ludvík Vaculík a Jiří Hájek. Jeden ze tří prvních mluvčí, profesor Jan Patočka, byl také první obětí represí komunistického režimu vůči signatářům Charty 77, když 13. března 1977 po několikahodinovém výslechu zemřel. Jeho pohřeb v Břevnově se stal významnou událostí protikomunistického odporu. Nekrolog četl Ladislav Menzel, který v červenci následujícího roku předčasně zemřel. Ačkoli deklarovaným záměrem autorů Charty bylo, aby signatáři reprezentovali odlišná povolání, politické postoje i náboženská vyznání, fakticky společenství kolem Charty tvořili zčásti levicoví intelektuálové z pražského prostředí, často bývalí členové komunistické strany, ale i mladí lidé z prostředí kulturního undergroundu. Po Sametové revoluci v roce 1989 se řada signatářů Charty 77 výrazně zapojila do veřejného života. Charta 77 je současnými historiky považována za jednu z nejvýznamnějších akcí odporu vůči předlistopadovému režimu v období normalizace po roce 1968. To je nicméně způsobeno tím, že v době jejího vzniku žádné další opoziční akce prakticky neexistovaly. Skutečný dopad Charty na dění v zemi byl omezen jednak tím, že počet signatářů Charty byl vzhledem k celkovému počtu obyvatel malý, jednak cenzurní blokádou komunistické strany. Podíl na mizivém povědomí obyvatelstva o dění kolem Charty mělo i vysoce intelektuálské prostředí, které se kolem Charty utvořilo. Naděje na ovlivnění politické situace se tak vyplnily jen částečně, přestože Charta budila u části obyvatelstva určité sympatie. Tím, že nezískala výraznější podporu obyvatelstva, se Charta 77 zásadně lišila od o tři roky později založeného polského odborového hnutí Solidarita. Toto se v Polsku brzy stalo masovým, vyzvalo komunistický režim ke střetu v boji o politickou moc a později přispělo k jeho pádu. V zahraničí vzniklo na podporu Charty 77 několik iniciativ: v roce 1977 vznikl v Paříži Mezinárodní výbor na podporu zásad Charty 77 v Československu a v roce 1978 založila skupina kolem levicového časopisu Folket i Bild zastoupená Petrem Larssonem a Petrem Gavelinem spolu s Jiřím Pallasem Nadaci Charty 77. Později byl do vedení nadace přizván docent František Janouch. Podle jeho slov Nadaci významně podporoval známý filantrop a mecenáš George Soros. Dějiny Vznik a politické cíle Jedním z podnětů k sepsání Charty 77 bylo zadržení členů undergroundové skupiny The Plastic People of the Universe. Text Charty 77 vznikal v průběhu prosince 1976 a navzdory snaze československého režimu byl ve dnech 6.-7. ledna 1977 publikován současně v několika západních listech (Le Monde, Frankfurter Allgemeine Zeitung, The Times a New York Times). Prvních 242 signatářů text podepsalo už koncem prosince 1976 na samostatných kartičkách s textem „Souhlasím s prohlášením Charty 77 z 1. 1. 1977“, s podpisem a adresou. Originály těchto podpisů byly nalezeny v roce 2006 ve spisu tajné policie StB. Ve snaze zamezit rozšíření dokumentu zadržela StB už ve čtvrtek 6. ledna 1977 Václava Havla, Ludvíka Vaculíka a herce Pavla Landovského. Zatčení organizátorů sice zabránilo předpokládanému předání manifestu Federálnímu shromáždění ČSSR a dalším institucím, ale nezamezilo zveřejnění Charty 77 o den později. Do poloviny 80. let dokument podepsalo přibližně 1 200 lidí, v drtivé většině se jednalo o občany české části Československa. Do ledna 1990 Chartu podepsalo 1883 občanů. 25 lidí podpis veřejně odvolalo. V letech 1977 až 1989 vydala Charta celkem 598 dokumentů. Charta 77 kritizovala vládu za porušování lidských práv, k jejichž dodržování se zavázala řadou dokumentů včetně samotné československé ústavy, Helsinských dohod z roku 1975 a smluv OSN. Signatáře Charta popisuje jako „volné, neformální a otevřené sdružení lidí ... spojených vůlí individuálně i kolektivně bojovat za lidská a občanská práva v naší zemi i ve světě.“ Tím bylo zdůrazněno, že Charta 77 nebyla žádnou organizací, neměla žádné stanovy ani trvalé orgány a „nevytváří základnu žádné opoziční politické aktivity“. Tento závěrečný článek výzvy byl pokusem o udržení Charty v hranicích československého práva, které organizovanou opozici zakazovalo. Charta 77 se deklarovala jako sdružení lidí různých ideových zaměření a přesvědčení. V kontextu doby a místa vzniku představovala pluralitní komunitu lidí s rozdílnými názory, jež spojoval pocit zodpovědnosti za společnost, lidská práva a svobodu v ČSSR. Teoreticky Charta svým signatářům nijak neupírala právo hájit názory podstatně radikálnější než toto minimum. Charta oficiálně nebyla součástí žádného světového mírového hnutí. Mluvčí Navenek byla skupina reprezentována mluvčími Charty 77, kteří ručili za pravost dokumentů vydávaných jejím jménem. Každý rok byla určena trojice mluvčích, v kteréžto roli se celkem vystřídalo více než 40 lidí. Tito byli vybíráni tak, aby zastupovali co možná nejširší spektrum Charty, v němž se mísily různé filozofické, politické a společenské názory. Mluvčí patřili k nejvíce pronásledovaným signatářům. Reakce režimu Reakce vlády na objevení Charty 77, která kolovala v samizdatové formě po Československu a která byla v plné formě otištěna v řadě zahraničních deníků, byla ostrá. Oficiální tisk označil manifest za „protistátní, protisocialistické, demagogické a hanlivé psaní,“ a jednotliví signatáři byli popisováni jako „ztroskotanci a samozvanci“, „věrní služebníci a agenti imperialismu“, „zkrachovaní politici“ a „mezinárodní dobrodruhové“. Navíc byli postiženi řadou represí - někteří byli vyhozeni z práce, jejich dětem bylo odepřeno studium na školách, přišli o řidičské průkazy, byli nuceni k emigraci či jim byla odebírána občanství. Někteří byli také zadržováni státní policií, biti, mučeni, souzeni a vězněni. V některých případech jim byly vyvlastňovány jejich nemovitosti. Někteří signatáři Charty 77 byli nakonec přinuceni ke spolupráci s StB. Cílem těchto opatření bylo signatáře izolovat, zastrašit či umlčet, popřípadě dosáhnout jejich odjezdu ze země. Přední chartista Václav Benda popsal ve své stati O politicky motivovaných represích v roce 1986 represe takto: „Za necelých deset let existence Charty 77 - což spadá téměř v jedno s existencí veřejně artikulované "občanské nespokojenosti" v normalizovaném reálném socialismu - se mnohokrát prostřídaly a patrně ještě prostřídají nejdůraznější formy represe: od difamačních kampaní v tisku přes administrativní opatření všeho druhu (doslova počínaje porodnicí a konče hrobem) až po masivní represe policejní (výslechy, domovní prohlídky, několikadenní zadržení, střežení, často hraničící s domácím vězením - a potom ovšem vysloveně temné, teroristické akty) a justiční (většinou motivované čistě politicky, stále se však opakují, pravda nepříliš úspěšně, pokusy vykonstruovat "zástupnou" kriminální delikvenci). Také cíle těchto útoků se mění: např. vůči Chartě 77 se několikrát vystřídaly snahy o její izolaci od společnosti dalekosáhlým zastrašováním všech potenciálních sympatizantů (od příbuzných a přátel jednotlivých signatářů až po jejich sousedy a spolupracovníky v zaměstnání), snahy o její rozmělnění a umrtvení postupným "odřezáváním okrajů", totiž vězněním a perzekvováním méně známých signatářů, i snahy o její zničení jediným razantním úderem, za cenu uvěznění nejznámějších aktivistů, kteří byli teoreticky pokládáni za "nedotknutelné". Žádná z těchto metod nezaznamenala jednoznačný úspěch a musíme tedy počítat s tím, že se k nim státní moc v různém sledu opět vrátí - pokud náhodou nevymyslí něco docela nového.“ Extrémním příkladem teroru ze strany tajné policie byla smrt prvního mluvčího charty Jana Patočky, který zemřel 13. března 1977 několik dnů po osmihodinovém výslechu. Zacházení se signatáři Charty a ostatními kritiky režimu vedlo k vytvoření Výboru na obranu nespravedlivě stíhaných (VONS) v dubnu 1978. Ten se pokoušel zveřejňovat osudy lidí, kteří byli stíháni za své politické postoje. V říjnu 1979 bylo odsouzeno šest představitelů této skupiny (včetně V. Havla) za rozvracení republiky na tři až pět let odnětí svobody. Přestože represe vůči chartistům a členům VONS pokračovaly i v 80. letech, tyto skupiny i nadále pokračovaly v poukazování na pokračující porušování lidských práv komunistickou vládou. Vliv Paradoxně skutečný vliv na dění ve společnosti získali chartisté až po výměně vládnoucí moci na konci roku 1989. Během komunistické vlády zůstal význam Charty 77 omezen. Nezasáhla široké skupiny obyvatelstva (radio Svobodná Evropa bylo silně rušeno), navíc většina jejích signatářů byla z Prahy, a dopadu na obyvatelstvo bránila i malá srozumitelnost vysoce intelektuálně formulovaných prohlášení. Většina československých občanů o Chartě věděla jen prostřednictvím komunistické kampaně zaměřené proti ní, neboť v žádném veřejném tisku nebyla zveřejněna. Mezi občany kolovala jen v strojopisových opisech a v Praze byla kromě chartistů šířena např. i pracovníky letiště Ruzyně (dnes letiště Václava Havla) a fakulty strojní ČVUT v Praze. Mezi nejvýraznější projevy této kampaně patřila především tzv. Anticharta, kterou podepsalo 76 národních umělců, 360 zasloužilých umělců a přes 7000 „obyčejných“ umělců. Řada z nich však tvrdila, že tak učinila pod nátlakem, případně že o svém podpisu vůbec nevěděli. Někteří připustili své morální selhání. Kupříkladu herec Jan Hrušínský přiznal, že nebyl statečný, když podepisoval Antichartu. Další umělkyně, která se za svůj podpis omluvila, byla zpěvačka Eva Pilarová. Pro Festivalový samizdat hudebního Open Air Festivalu TrutnOFF řekla: "Bála jsem se odmítnout, věděla jsem, že tím bych se zpíváním skončila. Zpívání – to byl můj život [...] A brala jsem to nejen jako ponížení, ale jako bezmocnost spojenou se zbabělostí". Mimo to však existovala i mezi odpůrci režimu skupina lidí, která se zdráhala Chartu podpořit. Ti poukazovali zejména na to, že mezi chartisty je celá řada komunistů a bývalých opor režimu. Např. kardinál Tomášek odmítl zpočátku Chartu podpořit (aniž by ji ovšem odsoudil), což odůvodnil tím, že v jejích řadách je spousta exkomunistů, kteří nejsou o nic lepší, než současné vedení státu (jeho dobrovolní Svatovítští zvoníci však opsané texty Prohlášení Charty 77 po Praze šířili, neboť v něm viděli silný požadavek náboženské svobody). Kardinál ovšem tento postoj časem změnil (pod vlivem Jana Pavla II, Josefa Zvěřiny a dalších) a začal Chartu podporovat. Trvale kritický zůstal vůči Chartě např. český spisovatel a exulant Jan Beneš. Od roku 1978 vedla skupina několika signatářů samizdatový časopis Informace o Chartě 77 ("Infoch"), ve kterém byly publikovány aktuality o Chartě, VONSu a jiných samizdatových novinkách. Časopis byl nezávislý nejen na státní moci, ale i na samotné Chartě 77. Úzce však spolupracoval s jejími mluvčími. Na konci 80. let se komunistické režimy východního bloku začaly hroutit. Charta 77 vycítila příležitost a začala být aktivnější v pořádání opozičních akcí vůči vládnoucímu režimu. Signatáři Charty 77 se po listopadu 1989 podíleli na vyjednávání s vládnoucí garniturou o hladkém předání moci a posléze se angažovali v nově vzniklých politických stranách a hnutích, především v Občanském fóru a později v Občanském hnutí. Někteří zastávali i vysoké politické pozice (zejména Václav Havel, který se stal posledním československým a později prvním českým prezidentem). Jejich politický vliv částečně poklesl poté, co se Občanské hnutí, jehož členy byla řada známých signatářů Charty 77, nedokázalo ve volbách v roce 1992 prosadit. Někteří se však prosadili v dalších stranách, zejména v ČSSD (např. Pavel Rychetský, Zdeněk Jičínský, Vladimír Laštůvka, František Bublan, Jiří Dienstbier, Petr Kajnar, Jaroslav Šabata, Jaroslav Mezník) a ODS (např. Jan Ruml, Václav Benda, Milan Uhde, Alexandr Vondra). Zánik V prosinci 1976 se k Prohlášení Charty 77 svým podpisem přihlásilo 242 občanů, celkově jej do roku 1989 podepsalo téměř 1 900 lidí. Po svržení komunistické totality byla na setkání mluvčích v Praze 3. listopadu 1992 oficiálně činnost Charty 77 ukončena. Kontroverze a konspirační teorie Publicista a bývalý politický vězeň Miroslav Dolejší publikoval v roce 1990 konspirační teorii, podle níž byla Charta 77 založena jako zednářská lóže a ovládali ji Židé, zednáři a komunisté. Chartista a disident Jiří Wolf nařkl čelné představitele Charty za to, že zpronevěřovali zahraniční finanční výpomoc. Odkazy Reference Literatura Charta 77 (1977–1989): Od morální k demokratické revoluci. Dokumentace. uspořádal Vilém Prečan, ÚSD-Archa, Bratislava Praha Scheinfeld 1990 . Blažek, Petr, Schovánek, Radek: Prvních 100 dnů Charty 77: Průvodce historickými událostmi. Praha : Academia, 2018. . P. Fiktus, Charter 77 in the journalism of the Parisian ,,Kultura" (in:) Klio. Czasopismo poświęcone dziejom Polski i powszechnych, 2021, nr 4. Související články Anticharta Hnutí za občanskou svobodu Seznam mluvčích Charty 77 :Kategorie:Signatáři Charty 77 Výbor na obranu nespravedlivě stíhaných Nadace Charty 77 Zahraniční hnutí inspirovaná Chartou 77: Charta 88 – Spojené království, 1988 Charta 97 – Bělorusko, 1997 Charta 08 – Čína, 2008 Externí odkazy Charta 77 na totalita.cz seznam signatářů Video: Reakce na Chartu 77 v televizi Libri prohibiti originály podpisů Prohlášení Charty 77 Dokumenty Charty 77 na serveru Petra Cibulky Informace o Chartě 77 - článková bibliografie - předmluva ke knize Nezveřejněný dokument Charty 77 Seminární práce obsahující řadu citací z užitečných pramenů Výbor na obranu nespravedlivě stíhaných Webové stránky o dějinách VONS Studentská práce s podrobnostmi zejména o působení Nadace Charty 77 v 80. letech Infoch na webu VONSu My ty chartisty vyvezeme zadarmo! Pořad Českého rozhlasu Plus, obsahuje množství málo známých nahrávek z pomlouvačné kampaně Československého rozhlasu z ledna 1977. Charta Lidská práva v Československu Spolky v Československu Organizace založené roku 1977 Hnutí za lidská práva Normalizace