1000 31. 12. 2014 Šťastný Nový Shock! Rok 2014 byl v mém životě převratný z mnoha důvodů. Narodila se mi dcera, projekt Chaos Guns se přetransformoval v něco poněkud většího, můj herní projekt v mé práci se rovněž posunul o mílové kroky dopředu, oženil jsem se a začal jsem hrát hry se svým tříletým synem. A to jenom kloužu po povrchu, po těch nejvýznamnějších událostech. Z hráčského hlediska se mi podařilo změnit filozofii přístupu k blogu jako takovému, z Deníku nespokojeného hráče je nyní Herní snob a když jsem rekapituloval dosavadní činnost, došel jsem k veselým statistikám. Od roku 2008, kdy jsem tento blog začal psát, uplynulo šest let a množství publikovaného textu dávno přesáhlo magickou a jakoby nedosažitelnou hranici jednoho megabytu. A ještě k jedné hranici jsem se přiblížil, což by mne nikdy nenapadlo - počet článků, počet zpracovaných témat a her. V okamžiku, kdy píšu tento text, ukazuje počítadlo číslo 998. A pro tisícátý článek jsem si řekl, že udělám něco výjimečného. 30. 12. 2014 Stunt Race FX (+rodičovské okénko) Oukej, po téhle hře jsem r 1000 ozhodně netoužil a vlastníkem jsem se stal jedině proto, že jsem ji dostal v balíku s jinými hrami, které jsem chtěl. Cvičně jsem ji vrazil do SNESu a chvíli jsem si ji zahrál. No... nelíbila se mi. Je to podobný případ, jako nedávno se Star Foxem - ona ta vektorová grafika je v rámci SNES platformy opravdu úžasná (a Stunt Race FX navíc disponuje vylepšeným Super FX čipem v cartridge), ale i s přihlédnutím k datu vydání jsem hodně chladný, protože tou samou dobou jsem na PC proháněl mnohem pokročilejší tituly (například Stunts). Nedostatečná snímkovací frekvence je dalším problémem - tohle má tak 10 fps s odřenejma očima. A poslední postřeh byl, že hra je neskutečně chudá. Pár krátkých tratí, tři auta a pár nudných menu s šumem v pozadí a nevýraznou hudbou. Přesto jsem toužil o hře alespoň něco napsat, ale nenacházel jsem těch správných slov. Takže jsem to odložil na "neurčito" a to neurčito přišlo právě teď. 29. 12. 2014 Boogie Wings Naprosto miluju, když narazím na hru, která se hraje stejně skvěle, jako vypadá. Boogie Wings jsou hrou, která kombinuje žánr raketkových / letadýlkových stříleček, střílecích běhaček, přidává do toho hrátky s fyzikou (v roli herního mechanismu, nikoliv jen na efekt) a oplývá roztomilým pixel artem, při kterém se tají dech a těšíte se na další obrazovku. A fakt je na co koukat! 19. 12. 2014 R-Type R-Type je klasika a jakákoliv zmínka o něm je jenom nošením dříví do lesa. I když - ne tak docela. Tahle pecka peckózní od společnosti IREM je od roku 1987 naprostou stálicí v oboru raketkových stříleček. Jistě jste tuto hru hráli - hra byla naportovaná snad na všechno - Amiga, PC, ZX Spectrum, Master System... přitom je často s podivem, že i takto jednoduchá hra působila při portování potíže - například pro Turbografx16 musela být hra rozdělena na dvě části! Já sám jsem hrál několik domácích verzí, hodně jsem si ulétl na verzi pro GameBoy. A jak mi bylo doporučeno v komentářích, přišel čas na originál, arcade verzi, který jsem nikdy vlastně pořádně nehrál (a to je prosím k dispozici v arcadeherně.cz!). Jak jste na tom vy? Trable s reklamací kufru - OFF TOPIC Pro jednou bych si rád dovolil použíti blogu jako média ke zveřejnění mé parádní zkušenosti s reklamací kufru od společnosti CARPISA. Tj. následující psaní nijak nesouvisí s hrami a to ani okrajově, ale pobavilo mne, jak někteří obchodníci přistupují ke svým zákazníkům. Je to takový ten klasický rozpor mezi zákonem a rozumem, proti kterému není moc co namítat, ale snad následující text s ukázkou komunikace poslouží budoucím generacím, jako inspirace. Inspirace k tomu, jak věci nedělat - čistě z úhlu pohledu mé maličkosti. 18. 12. 2014 Úsvit a úhyn pohybových her Je to poněkud otřepané téma, uznávám, ale proč se o tom pár slůvky nezmínit. Pohybové hry jsou na tom podobně, jako virtuální realita. Přicházejí ve vlnách a vždy se jakoby očekává, že se "tentokrát se to chytne". Reálným pohybem ovládané hry jsou tady od nepaměti - spousty arcade automatů disponuje různými nápady, jak zvednout realismus prožitku a tím znásobit ponoření do hry. Jde o nejrůznější volanty, boxovací pytlíky, rybářské pruty, lyže, bubny, motorky, pistole, taneční podložky a tak dále a tak podobně. Všechny tyto prostředky měly hráče více zaujmout proti konkurenci - implementace reálné námahy zvedá atraktivnost. Pro domácí použití jsme v nedávné historii viděli hned několik úspěšných pohybových systémů, které do určité míry dokázaly evokovat reálnou činnost - no ale jak vidno, jak Kinect tak Wiimote a potažmo i Move jsou po pár letech opět na okraji zájmu hlavního herního proudu a ani ten pověstný pes po nich neštěkne. Proč je tomu tak? 16. 12. 2014 Super Smash Bros. Wii U Tak tohle bude hodně těžké popsat. Ač jsem velký fanda bojovek, ač jsem velký fanda Nintenda, nikdy zvlášť mi Smash Bros. nepřirostli k srdci. Hrál jsem jejich druhou itiraci na Game Cube, první verzi pouze v emulátoru Nintenda 64. Na Wii jsem si koupil ihned originál, ale neměl jsem ho s kým hrát. Takže se historie opakuje. Jde o to vychytat správný moment, mít kolem sebe správné lidi (alespoň online) a pak tu atmosféru teprve nasajete a začnete hru vnímat ve správném kontextu. Podobně jako krásu Mario Kart jsem objevil až s vydáním na DS, podobně jako krásu Animal Crossing jsem ocenil až s 3DS, tak krásu Smash Bros. začínám objevovat a oceňovat až nyní na WiiU. 9. 12. 2014 Ralph Baer 1922-2014 Musíme tam všichni, i Rejžek, já vím. Ralph Baer byl ži 1000 vým důkazem, že hry vás udrží mladé. Na svém kontě má mnoho vynálezů, počínaje pochopitelně průkopníkem v oboru videoher - první komerční herní konzolí vůbec - Magnavox Odyssey. O tomto kousku jsem se podrobně rozepisoval již dříve, ale nyní bych rád připomněl i další fakta související s bádáním tohoto herního velikána. Nejen že vymyslel světelnou pistoli, což je samo o sobě super, ale také se podílel na vzniku hry Simon a jejich následníků. Vůbec zajímavé je i to, že když se dozvěděl, kolik peněz mu Magnavox zatajil ve své době, mávnul nad tím rukou. Dělal to všechno pro dobrou věc a stvořil něco, co ovlivnilo nejednu generaci lidí. A proto Vám pane Baer salutuji i s celou nastoupenou jednotkou. Poneseme Váš odkaz hrdě dál. 4. 12. 2014 Devastators Moje dětství by se dalo shrnout do několika málo slov. Atari, Star Wars, Indiana Jones, Neverending Story, Rambo, Rocky, Commando, Petržalka, beton a alkohol. Není tedy divu, že jsem k těmto fenoménům odjakživa tíhnul a mimochodem na stránce 28 mého životopisu (který jsem si psal v rozmezí věku 6 až 13 let) najdete nalepený výstřižek z časopisu Filip pro náctileté, na kterém je de facto plakát filmu Rambo 3, s komentářem "tak bych chtěl vypadat". Tomu jsem sice ani tehdy nevěřil, chtěl jsem jen udělat radost staršímu bráchovi, který se tou dobou vážně zabýval kulturistikou - no na druhou stranu nebudu lhát, že by mi Rambo jako hrdina nebyl sympatický. Je to drsný hrdina ze staré školy osmdesátých let a logicky jsem tak i vyhledával počítačové hry s podobnou tématikou. Devastators je přesně jedna z těch her, která esenci zachycuje takřka dokonale, byť bez oficiální licence. Gun Force 2 Je tolik her, které vám něco připomínají a mnohdy i svedete říci nahlas, co to je. Gun Force 2 je automatová hra, ve které běháte zleva doprava a střílíte všemi směry. I když při hraní najdete spousty originálních drobností, bude jedna věc přehlušovat všechny ostatní. A sice - Gun Force 2 je klonem hry Metal Slug! Vypadá stejně, hraje se velice podobně, sází na stejný efekt. Ale není to pravda. Hru Gun Force 2 (první díl jsem z nějakého důvodu prostě přehlédl) totiž vyrobila legendární společnost IREM a to již v roce 1994, tedy dva roky před Metal Slugem od SNK! A první díl hry je dokonce z roku 1991, a i když je vizuálně podobný, více svým zaměřením připomíná klasický Contra klon. Druhý díl je ale jiná káva - šílená, přepálená a super rychlá běhačka se střílejícím magorem v hlavní roli! 3. 12. 2014 Savage Reign Je tomu už mnoho let, co jsem chodil do Laser Game na Národní, abych tam alespoň okukoval herní automaty s hrami, o kterých se mi ani nesnilo. Jistěže jsem si byl vědom, že hry byly mnohdy zastaralé už v téže době, stejně tak jsem věděl, že na západě mají "pořádné" herny se stovkami automatů... ale tohle bylo zkrátka to nejl 1000 epší, co jsme v Praze měli. Tu a tam se v nabídce objevil nový titul, na který jsme se vhrli, dychtiví po nové grafice a akci. Hra Savage Reign je výjimečná jenom jednou věcí a sice, že po startu celého automatu bylo možné hrát jednu hru bez vhození mince. To byl hlavní důvod, proč nás velice brzy provozovatelé herny identifikovali a vyhodili. Od té doby jsem hru neviděl a zapomněl jsem i její název. Ke hře jsem se dostal teprve nedávno a to více méně náhodou - takže když už jsem o ní věděl, nebyl jediný důvod si ji opět nezahrát! Metamorphic Force Když se řekne beat'em'up od Konami, napadnou mne vynikající želvy ninja (Turtles in Time), pak neméně legendární The Simpsons, X-MEN a pak... no jistě jich je celá řada, ale žádné si nevybavím. Každopádně Konami je pojem a když investovali do vytvoření nové řady hrdinů, neměli bychom je brát na lehkou váhu. Metamorphic Force je příběh o skupině kožoměnců, kteří bojují proti teroristům nejen ve své lidské podobně, ale zejména skrz své zvířecí alter ega - puma, vlk, býk a medvěd. Celé to pak vypadá, jako ždímačka peněz pro čtyři hráče, ale jako proč ne? 2. 12. 2014 Captain Commando Je to už mnoho let, kdy jsem si vysnil, že budu mít doma MAME automat, u kterého budu hrát všechny ty báječné hry, o kterých jsem jenom snil. A hle, je to opravdu tak super, jak jsem si vždy myslel, že to bude super ;). Arcade hry mají jednu obrovskou výhodu - instantní hratelnost. Prakticky okamžitě pochopíte, co od vás hra chce a hra nešetří a láduje do vás grafiku, zvuky, hudbu, atmosféru - a vy oplácíte zuřivým (avšak pečlivě promyšleným) mačkáním tlačítek. Během deseti minut odpadnete plni zážitků a to hlavně kvůli tomu, že vám dojdou mince. Ty jsou sice virtuální, ale mám ve zvyku tam vhodit rovnou tři a dostat se co nejdál. A tak jsem o minulém víkendu proseděl oba večery u automatu a co mne zaujalo popisuji níže. Captain Commando! 1. 12. 2014 Guardian Amiga je proslulá svou superplynulou 2D grafikou, jakmile ale zabrousíme do 3D vod, začne se nebe mračit. Jistěže skalní obhájci platformy vysypou z rukávu jednotky, možná i dvojice trojrozměrných her, které na Amize stojí za to. Ano, Alien Breed 3D je pecka nejpeckovatější, ale když se bavíme o texturovaném prostředí, je to prostě prach s bídou. Co ale vektorová grafika? Holé polygony jsou přece jenom méně náročné na výpočet a když minule neopěvovaný Star Fox tohle umí dobře na SNESu, zvládla by to i Amiga? Jistěže ano! Kategorie Amiga, retrace 25. 11. 2014 Star Fox I když se hra v Evropě jmenuje Star Wing (a pokračování Star Fox 64 dostalo název Lylath Wars, aby se to nepletlo), pro mne je to jenom Star Fox. Naliji čistého vína. Vůbec nechápu, proč je kolem této hry takový rozruch. V kontextu doby jsem v roce 1993 snil o Doomovi, takže orgastické výkřiky nad FX čipem mne nechal chladným. Primitivní vektorová grafika, která by se dala dost dobře přirovnat třeba k Retaliatorovi F-29 (kteréhož jsem v tu samou dobu proháněl na gymnaziální 386, případně na holé Amize 500...) v mých očích nevytvářela oslnivý dojem. Přesto jsem hru vždy respektoval a říkal jsem si, že až vyrostu, pořídím si originál na SNES a propadnu jejímu kouzlu později, což je u mne normální. Asi před měsícem se mi podařilo vychytat slušnou cenu na eBayi a hra putovala okamžitě do konzole. 24. 11. 2014 Starlancer Herní série Descent je retrospektivně vnímáno trochu nešťastná. Na počátku byla klasická FPS s raketkou - první skutečně trojrozměrná rubanice s možností svobodného pohybu. Parallax software tím otevřeně vystoupili proti špičce v oboru - hře Doom - již v roce 1994, aby ho přebili jeho vlastními zbraněmi. Panáčka nahradili raketkou, místo krve tedy kusy železa a jisker - ale v zásadě to byla nevídaná rubanice s vynikající scifi atmosférou a ztvárněním virtuální klaustrofobie. Descent 2 byl to samé, jako Doom 2 - nové zbraně, nové mapy, ale jinak nic převratného - přesto pořád velká zábava. Descent to Undermountain je spinoff v licenci AD&D (sám jsem hrál jen nějaké demo, no spojení těchto dvou pojmů mi nepřijde zábavný už od pohledu, kdo ví, jestli na to někdy najdu sílu) a pak přišel trochu nečekaně Descent: Freespace, který nás z podzemních tunelů dostal ven do vesmíru, tedy de facto pravý opak toho, co jsme očekávali. Ono Descent 3 nedopadl úplně dokonale a když měl člověk dohraný X-Wing, Tie Fighter, X-Wing Alliance, X-Wing VS Tie-Fighter, Epic, Inferno, všechny hlavní díly Wing Commandera, Privateera a když se člověk nechtěl pustit do další seance Frontiera a toužil spíše po něčem lineárnějším, byl Descent Freespace vynikající volbou. Toho si byli vědomi i v Microsoftu a tak pro novou konzoli Dreamcast přispěchali také se svou vlastní hrou v témže žánru. Starlancer, předchůdce slavného Freelancera. GTA 5 - first person Tak tohle mi vyrazilo dech. Konečně někdo dostal koule na to, aby do GTA5 vložil režim pohledu z první osoby. Ono to zní poněkud snadno, něco jako "jaktožetonikohodosudnenapadlo" - ale ono jistě napadlo. Jenže důvodů, proč takový režim neimplementovat je vícero. Jednak samotná úroveň grafiky je samozřejmě na neskutečně vysoké úrovni, ale přechod kamery do očí osoby znamená, že se na všechno díváme mnohem blíže a tak textury či nedostatečné detaily prostě vyniknou. V současné době vysokého grafického standardu ve hrách by se tak mohly ozvat hlasy, že GTA5 nevypadá nijak zvlášť dobře, na first person střílečku - v lineárních tunelech Call of Duty najdete vyšší hladinu detailu. Dodatečná síla Playstation 4, nové textury a dokonalá plynulost ale způsobily, že first person kamera dělá z GTA5 nejen úplně novou hru, ale také startuje úplně nový žánr. Dead Connection Automatových her, které se nikdy nedostaly na domácí systémy, jsou mraky. Jedna z nich je právě propíraná pářka Dead Connection. Měl jsem to štěstí, že jsem si ji o víkendu zahrál se svým kamarádem ve dvou, později večer pak i sám a byl jsem doslova unešen. Na jednu stranu je fakt, že domácí port téže hry by zřejmě nedopadl moc dobře - ono v zásadě jde o minihru, kterou nelze donekonečna vařit celé noci. Ale to jedno, dvojí zahrání je prostě pecka - přesně proto jsem rád, že jsem si zkonstruoval vlastní arcade bedýnku. 19. 11. 2014 Seaman Ach jo, tak mne to zase dohnalo, ta moje vášeň. Jedno z mých hesel je, že pro každou platformu se snažím dát dohromady deset reprezentativních her - větší číslo mi přijde obvykle zbytečné. Výjimkou je samozřejmě Dreamcast. Ať už se na to dívám jakkoliv, počet reprezentativních her pro Dreamcast se blíží téměř k trojcifernému číslu, což je způsobeno řekl bych hlavně tím, že je tam tolik portů z arcade herny. Kdybychom je škrtli, byl by Dreamcast podstatně chudší. Jedna hra ale vyčnívá natolik, že i kdybychom škrtli Shenmue, Skies of Arcadia, Grandia 2 a mnoho dalších klasických a exkluzivních Dreamcast pecek, jedna by pořád vyčnívala. Seaman. Hra, kterou prostě musíte znát. 12. 11. 2014 Fire Emblem: Awakening - podruhé I když se zdaleka nepovažuji za strategicky uvažujícího hráče, tahové hry mne baví a opájen úspěchem dohraných Shadow Wars na nejvyšší obtížnost (která mi přišla vlastně pořád dost lehká) jsem si řekl, že přišel čas, abych se opět podíval na Fire Emblem: Awakening. Prakticky jedinou "pořádnou" hrou tohoto žánru pro 3DS, takže jsem z legrace nastavil obtížnost Lunetic, pochopitelně jednorázové umírání postav a zvesela jsem se pustil do hraní. 10. 11. 2014 Eledees Nevím, proč zrovna nyní mám období, že vzpomínám na launchové hry. Důvod je asi ten, že launchové hry skoro vždy zapadnou a mnohdy neférově. Přitom mají reprezentovat výběr her, kterými se snaží nová platforma zaujmout co nejširší masy. Čili autoři těchto her mají unikátní příležitost ukázat, co v nich vězí. V případě Eledees jde o jednu jedinou věc: implementace ukazovátka Wii ovladače do herního prostředí. Zdánlivě primitivní úvaha, ale lidé z Konami se okamžitě pustili do práce po té, co jim Nintendo v jejich kancelářích předvedlo prototyp Wii. Co z toho vzniklo? Little Fighter 2 Na PC vyšlo slušné množství bojových her, ale s čestnou výjimkou OMF 2097 zde nebylo příliš legendárních titulů, kvůli kterým byste si měli PC pořizovat. Portů zde ale bylo opravdu hodně a díky překypujícímu výkonu je mnoho her na vysoké úrovni. Obligátní Street Fighter 2, ještě lepší byl ale Mortal Kombat, 1000 někdo se snažil prosadit FX Fighter, došlo i na 3D porty jako Battle Arena Toshinden, ale to je v zásadě tak všechno, co si vybavím jen tak z hlavy. Dneska bychom mohli referovat k unikátní PC mlátičce Toribash. Ale v roce 2002 jsem na svém věrném Celeronu objevil jinou vynikající hru. Little Fighter 2. Tom Clancy's Ghost Recon: Shadow Wars Hry spojené s launchem konzole jsou až na několik výjimek obvykle velice vlažné, co se kvality týče. S novou konzolí ještě programátoři neumí zacházet, designéři nemají dost času na plné pochopení potenciálů a vůbec to dost často skřípe. Avšak zrovna v případě Shadow Wars jsem si byl takřka jistý, že to je ta pravá hra pro start 3DS v roce 2011. Jméno Julian Gollop, autor slavných her jako Rebelstar, Laser Squad, Lords of Chaos a samozřejmě UFO / X-COM, pro mne bylo dostatečnou zárukou kvality pro bezmyšlenkovitou koupi. Cokoli, co smrdí Ufem (potažmo Jagged Alliance) prostě beru. Nakonec se ale launchovým vítězem co do kvality stal Super Street Fighter 4 3D a na Shadow Wars jsem velice rychle zapoměl. 4. 11. 2014 Bayonetta 2 Bayonetta 2 je pokračování vymírajícího žánru rubacích her. Prostě jdete z bodu A do bodu B a rubete do dvou tlačítek jako šílení. Odměnou vám je vizuální hostina, která nás s nesmírnou kreativitou krmí po mnoho hodin. Vybavte si hry jako Final Fight, Renegade nebo ještě lépe Double Dragon, Dragon Ninja či klasiku Kung Fu. Porovnejte rostoucí množství grafiky ilustrovalo dění ve hře. Z čistě symbolického vypadnutí nepřítele z obrazovky, přes různé pády blikajícího spritu... a nyní to porovnejte s hrami jako Metal Slug. Rozdíl v množství grafiky je enormní a je jasné, že v Metal Slugu nemá množství grafiky souvislost s ryzí hratelností hry - dění na obrazovce je záměrně přeilustrováno, překračuje vyžadované minimální meze, čistě pro potěchu hráčova oka. Hardware již neplní funkci limitujícího faktoru a tak jde jenom o to, jak moc autoři popustí uzdu své fantazii. A i o tom jsou hry. 21. 10. 2014 Wasteland 2 Uznávám - psát recenzi po pouhých dvaceti nahraných hodinách je prostě nesmysl. Takže to neberte jako recenzi, ale spíše jako shrnutí prvotních dojmů, kterých je ale již dost na to, abych mohl s klidným svědomím ukázat na hru a řict: "kup to". Po Shadowrun Returns a Broken Age jde o první "opravdu velkou hru", která vzešla z první vlny Kickstarteru. A dával jsem do ní všechny naděje. Oba dva díly Falloutu považuji za naprosté platinové klasiky díky humoru, propracovanosti, atmosféře a svobodě hráče v rozhodování. Původní Wasteland - i když jsem ho nahrál komicky málo - považuji za pravé 1000 ho děda celého žánru pro svou neuvěřitelnou detailnost a nadčasovost. Takže když si nastavíme správně laťku očekávání, měli bychom prostě chtít "druhý Wasteland", že? Něco, čím měl být Fallout 3, že? Ano. 17. 10. 2014 Rock'n'roll a hry Počítačové hry na sobě dlouho držely stigma něčeho nepřístojného až nepřípustného. Na vlastní kůži se o tom přesvědčil zřejmě každý, kdo se hrami zabývá déle než posledních pět let - ale když člověk sleduje historii her v zahraničí, je proti tomu situace u nás naprostou pacičkou pro štěstí. Jasně, že mi rodiče zakazovali hrát hry, protože mne ničemu nenaučí. To bylo ale právě tím, že mí rodiče byli počítačovými hrami nepolíbeni. Protože tehdy ještě neexistovaly, těžko jim to vyčítat. Každopádně pro mne a mladší ročínky jsou hry něčím natolik běžným, že při výchově dětí budoucích budeme muset řešit otázky, které naši rodiče řešit v podstatě ani nemohli. Když ale rock'n'roll poslouchá vaše babička, je to houby rock'n'roll, protože jaksi chybí element revolty. Hry se postupem času skutečně staly všeobecně respektovaným médiem, kdy vyjma několika málo blbečků nikdo nepochybuje o jejich významu a prestiži. 10. 10. 2014 Assassin's Creed 4: Black Flag Slevy pomáhají. Koupit si tento vychvalovaný díl za deset EUR, po té, co jsem strhal nepříliš vydařený třetí díl? Když jsem se o Black Flag poprvé dozvěděl, bral jsem to jako záchranný kruh série, spinoff směrem k tomu málu, čím se třetí díl odrazil od naprostého dna kvality. Námořní bitvy. Pirátské téma mi je asi stejně blízké, jako western, tedy nijak. Přesto na Red Dead Redemption jsem si smlsnul a když jsem pak sledoval nadšené hýkání hráčů, kteří se z Black Flag mnohdy osypali nadšením, řekl jsem si, že v nějaké slevičce tomu dám šanci. A to se stalo asi tak před měsícem. Od té doby jsem se pohodovým hraním před spaním dostal asi do poloviny hry a... 8. 10. 2014 Middle-Earth: Shadow of Mordor - první dojmy Blesk z čistého nebe. Už pomilionpáte jsme si mohli ověřit, že hype hrám prostě škodí - z poslední doby Watch Dogs, Destiny, nyní nově v klubu přehypovaných her vítáme Driveclub. A jakoby mimochodem se Bethesda Warner Bros bez velkých fanfár rozhodli vydat hru Shadow of Mordor, která sklízí dle mého názoru zasloužený úspěch. Hra, která kombinuje to nejlepší z minulé generace konzolí a vylepšuje to sice v rámci mezí, avšak díky zasazení do světa lze prostě říci, že to sedí, jako zadek na hrnec. A to je podstatné. 6. 10. 2014 The Keep Chtěl jsem se alespoň pár slovy zmínit o krokovacím dungeonu The Keep, který do světa za pár babek vydalo české studio Cinemax pro Nintendo 3DS. Pravdou je, že hlad po tomto žánru mám neskutečný a že hry jako Etrian Odyssey považuji pouze za jinak zobrazené JRPG (byť derivátem jsou bezesporu Wizardry). Pod klasickým dungeonem si představuji hry jako Dungeon Master, Eye of the Beholder nebo Black Crypt. To znamená důraz na reálný čas, důraz na prostorové hádanky, důraz ne prostorovou představivost v jinak jednotvárném prostředí. A k tomu bitky, kouzlení, vylepšování postavičky, mačkání pák, zatěžování plošinek a náhodné telepo 1000 rtace vůkol. Jak to dopadlo? 1. 10. 2014 Grafické limity - je více skutečně více? Občas člověk něco ví a ví to tak dlouho, že to považuje za naprostou samozřejmost. Že to vědí přece všichni. A že tím pádem nemá smysl o tom vůbec mluvit. No, přesto se chci vypsat k jedné věci, která mne v poslední době docela trápí, ačkoliv jde o klasickou otázku. Je technologicky pokročilejší grafika hry vždy automaticky zárukou "lepší" grafiky? Jsou hry vyžadující větší výkon opravdu "hezčí"? 17. 9. 2014 Magazín ABC a počítačové hry Nedávná diskuze pod článkem Počítač tvůj kamarád přinesla své ovoce. Sedl jsem si zhruba ke dvou stovkám čísel tohoto skvělého časopisu mladých techniků a přírodovědců - a prošel jsem nerozstříhané stránky přílohy D. A nejen tedy ty. Nafotil jsem významnější články, které pocházejí z let 1985 až 1989, na kterých lze krásně ilustrovat, jaký vztah tehdy panoval mezi počítači samotnými a tvrdým komunistickým režimem. 15. 9. 2014 Bleemcast! v praxi Byl to emulátor Bleem!, který na PC přinesl možnost hraní originálních her z Playstation. Psal se rok 2002 a já proháněl na svém věrném Celeronu 400 MHz například takové Gran Turismo 2 ve vysokém rozlišení, s vyhlazováním a s polovičním framerate ;). Ale to tehdy nevadilo, bylo to scifi. Pak přišlo ePSXe, Xebra a další vymoženosti, takže na Bleem! bylo možno v klidu zapomenout. Méně lidí již ví, že šlo o komerční emulátor - museli jste si ho koupit v obchodě. A ještě méně lidí ví, že Bleem! se dočkal také vydání pro Dreamcast a to s názvem Bleemcast! Hrát hry z konozolí v emulaci na PC - to bylo normální. Ale emulovat jednu konzoli na druhé? To bylo nevídané! Prošel jsem tedy svou skromnou sbírku Playstation her a vyzkoušel jsem, co tahle báječná krabička od Segy umí. 11. 9. 2014 Sbohem, Vito Někde jsem četl, že štěstí se dá definovat, jako překonání očekávání. Když něco dopadne ještě lépe, než čekali ti největší optimisté. Konzole Playstation Vita mne nečiní šťastnou z mnoha důvodů a po dvou měsících aktivního používání mne omrzela. Některé důvody jsou ryze osobní, jiné jsou ale řekl bych dost obecné a souvisejí právě s managamentem očekávání ze strany SONY. Po stránce hardwaru nemám než slova chvály, ale jakmile došlo na využívání tohoto stroje, byl jsem často prostě na rozpacích. 10. 9. 2014 Herzog Zwei Tak pověst nelhala! Mega Drive má skutečně ve své nabídce hru, která se nemusí stydět za označení "pramáti RTS". Většina lidí si vybaví Dune 2 (1992), fajnšmekři pak Nether Earth (1987), odborníci nejspíše Ancient Art of War (1984), František Fuka doplní Stonkers (1983) (o těch jsem ani neměl tušení!), no nyní musíme k těmto titulům přidat ještě japonskou hru Herzog pro počítač MSX (1988) a nyní popisovaný Herzog Zwei (1989). Autoři Technosoft mi nejsou úplně neznámí, ale spojuji si je zejména s klasickými 2D střílečkami (Thunder Force, Elemental Master, Hyper Duel), nyní jsem zjistil, že měli na starosti docela povedený port 3D střílečky Starblade od Namca pro Sega Mega CD, ale že by se někdy zabývali strategiemi mne ve snu nenapadlo. Mega Drive strikes back! Není pochyb, že na vnímání uměleckého objektu má vliv nejen objekt či umělec samotný, ale také divák a aktuální souvislosti. Docela dobře to vystihl Doug Walker (aka Nostalgia Critic) při ohlédnutí se za filmem Americká Krása. Tento film z roku 1999 zřejmě po právu získal kultovní status, avšak na rozdíl od filmu Klub Rváčů se Nostalgia Critic zdráhal nazvat "nadčasovou klasikou" a to zejména kvůli tomu, že události po roce 2000 byly příliš překotné a tak vyznení téže Americké Krásy, viděné v roce 2014, již nemusí být provázeno takovým nadšením. A pokud si někdo přelom století nepamatuje, či se prostě narodil později, tak zpětně horko těžko pochopí onen status kultu, i když se mu film bude líbit. 5. 9. 2014 Tearaway Ne, nejde o pokračování relativně populární hry z Amigy - Tearaway Thomas (avšak doporučuji longplay video od Lemona). To si zase jen Media Molecule řekli, že udělají nějakou další hopsačku, která se bude vyznačovat netradičním materiálem, ze kterého je celá hra udělan 1000 . Jejich prvotina - vřele přijatá Little Big Planet - měla za téma látkové zpracování, plyš, pytlovina, knoflíky, nitě a podobné materiály. Většina objektů v této hře jsou pak loutky vycpané vatou nebo něčím podobným, jde tedy o trojrozměrné objekty - avšak hratelnost byla prakticky bezezbytku dvourozměrná. Tearaway si jako téma bere papír, tedy materiál, který si instinktivně spojím s dvourozměrným zpracováním. Avšak Media Molecule tento papír zohýbá a vytváří tak skutečně trojrozměrnou hru, plnou placatých papírků. 1. 9. 2014 Dragon's Crown Při oznámení této hry jsem nijak zvlášť vysoko do stropu neskákal. Na první pohled se zdálo, že půjde o klasickou kopírku arcade chodiček-mlátiček, které jsme už tady viděli mnohokrát. Za vzor lze postavit bezesporu Shadows over Mystara, ale tentokrát se ATLUS rozhodli přihodit nějaké ty kozy navrch. Alespoň tak působila reklamní kampaň. Líbivá, byť tématicky omšelá grafika, megalomanské efekty a trochu toho poctivého automatového běsnění navíc. Proč by mne to mělo vůbec zajímat? 18. 8. 2014 Megaman Battle Network 2 Miluji, když moji kamarádi spadnou do finanční tísně a já od nich mohu s výhodou odkoupit herní zařízení. V roce 2002 jsem se tak stal majitelem GameBoy Advance SP i s hrstkou originálních her a podle očekávání - vše drží jak helvétská víra až dodneška. Že děkujeme, pane Drokk! Mít k platformě jen několik málo her má jednu nečekanou výhodu - hrateje do zemdlení to co máte. A přesně díky tomu jsem se dostal ke hře, o které bych za jiných okolností (čti: po pořízení warezítka F2Advance) ani neuvažoval. Megaman Battle Network je JRPG spinoff ke klasickému maskotu, známého především z Nintendích platforem, ale jeho autorem je Capcom. Druhý díl je také jedinou hrou z této subsérie, který jsem dohrál a když jsem nyní hru opět dostal do pracek, proč se o ní alespoň pár slovy nezmínit. Gravity Rush O Gravity Rush se obecně hovoří, jako o killer titulu pro Playstation Vita. Hned zkraje musím přitakat, že jde asi o nejzajímavější velkou hru pro tento systém. Hra se rozhodně snaží zaujmout tím, že je jiná, než ostatní hry. Má zvláštní atmosféru, mnohdy úžasné okamžiky a pěkné vizuální zpracování, plus povedená hudba. Proti tomu ale stojí velice plytký a primitivní soubojový systém, opravdu odpudivé dialogy a chvílemi skutečně nezvládnuté ovládání kamery. 14. 8. 2014 Headhunter Třicátého března 2001, pouhé tři roky po svém uvedení, ukončila Sega podporu své poslední a dle mého názoru své nejlepší konzole Dreamcast. Není tedy divu, že když na přelomu let 2001 a 2002 vychází poslední velkorozpočtová hra Headhunter, o které někteří hovořili jako o "MGS killer", nikdo o ní nemohl vědět. Pozdější vydání pro Playstation 2, kde se ve stejnou dobu objevil Metal Gear Solid 2, to op 1000 ravdu zachránit nemohlo. Zapomenutá hra, která byla navíc vydaná POUZE v Evropě. Dámy a pánové, dovolte, abych vám představil jeden z nejambicióznějších titulů pro Dreamcast! 6. 8. 2014 Unch 1000 arted: Golden Abyss "Koukej, máme Uncharted do kapsy! Vita rulez!" To je jediný důvod, proč tato hra existuje - má jít o referenční titul pro Playstation Vita, který se nesnaží zaujmout hratelnosti nebo originalitou, ale těží jen ze svého grafického vzhledu a snaží se jakože prezentovat úžasné možnosti obou dotykových ploch. Obsah hry je ale směsicí toho nejhoršího klišé, kdy se zdá, že se frenčíza prostě zoufale (a možná předčasně) vyčerpala a neumí nabídnout nic jiného, než generické hlášky, generické hádanky, zrecyklovanou grafiku a konec konců i zrecyklovanou hratelnost. Navrch k tomu, dotykové elementy hratelnosti se smrskávají na šmrdlání po displayi, kterým děláme jakože děláme kopie reliéfů na papír pomocí uhlíku, což je něco, co se přestalo nosit před deseti lety s příchodem Nintenda DS. Je to prostě smutné, jak moc snahy bylo do této hry vloženo. Report z Amiga Old School Party 2014 To byla zase jízda. Tento rok se akce odehrála ve velice komorní atmosféře - ve špičce nás tam bylo dvanáct (a to včetně Jeníka, který ve Staré Škole bydlí), takže jsme si stihli všichni se všemi pokecat a pobavit se. Z těch jedenácti lidí bych rád vypíchl nově příchozí - například človíček Rohlík o Amize jen slyšel a (jak je běžné) domníval se, že jde o nějakou archaickou konzoli. Človíček ToSa zase přijel s tím, že se podívá na magory, mezi které před X lety patřil se svou Amigou 600 - a když jsem pak viděl jeho rozzářená očka, bylo mi jasné, že je potřeba předat genetický materiál Amigy dál. A víc a houšť! 1. 8. 2014 Guacamelee Co zaručeně zkazí jinak docela pěknou hru? Když je trestuhodně krátká. Skutečně - stanout po třech a půl hodinách tváří v tvář finálnímu bossovi, to není zrovna vizitka, kterou by se hry mohly chlubit. O to je horší, že bez vysbírání všech bonusů se dočkáme jen smutného konce. Dalších tři a půl hodiny lze tedy se hrou v pohodě strávit, ale už je to jen taková pachuť. 31. 7. 2014 Destiny BETA Líbí se mi to. Vážně. Tato hra podle mého názoru konečně prolomí ledy mezi střílečkami a MMO v tom nejlepším smyslu slova. Zkušenosti, které Bungie nabralo se sérií Halo, plus zkušenosti, které Activision-Blizzard nasbírali skrz Diablo 3 či World of Warcraft, se spojily a jsme tak svědky snad zatím největšího herního spektáklu v dějinách. Tohle bude prda, kterou herní průmysl ještě neviděl. Důvody jsou přitom jasné a čitelné - 1000 tohle je prostě koncentrovaná kvalita. Herní snob Při budování mé skromné sbírky jsem měl na paměti jednu důležitou věc. A sice, že nesbírám všechno, žádné raritky. Chtěl jsem vybudovat muzeum, ve kterém by návštěvník (po blíže nespecifikovaném čase) pochopil, o čem hry jsou, čím jsou významné jednotlivé tituly i platformy historicky a nadčasově. Moje zlaté pravidlo bylo, že každou platformu by mělo reprezentovat vždy deset TOP her. Důvod, proč nechci mít v muzeu emulátory či zkrátka neoriginální verze her je rovněž prostý - chci zachytit nejen samotnou hratelnost, ale i objekt hry jako takový - ovladač, konzole, cartrdige - představit divákovi problematiku v kostce. V tom výsledku chci docílit toho, aby každý divák opouštěl muzeum uspokojený v tom smyslu, že si uvědomil, jak moc je současná mozaika počítačových her bohatá, na čem hry staví a z čeho vzešly. Nepovažuji za realistické diváka "převychovat", aby se náhle zamiloval do starých her - ale spíše vzbudit v divákovi určitou úctu ke kořenům, jejich pochopení a rámcové ocenění. Něco ve smyslu, aby si divák uvědomil, že to Destiny, co právě hraje, je vlastně mixem Halo a World of Warcraft, který vzešel z Dooma a Dune 2, které... a tak dále. 24. 7. 2014 Toki Tori 2+ Nebýt té slevy na eShopu, o této hře bych jenom přemýšlel. První díl této hry vyšel původně pro GameBoy Color, později jsem se dočkali remaku pro mobilní telefony. Už z toho se dá usoudit, že máme co do činění s nenáročnou logickou hříčkou, kdy nám k ovládání stačí jen pár tlačítek. Překvapilo mne ale, s jak nebývalou vytrvalostí se hra začala objevovat na různých platformách a v akčních balících. Z neurčitého důvodu mne hra lákala i odrazovala zároveň. Když jsem ale uviděl dobrou cenu za druhý díl, neodolal jsem. Záhy jsem zjistil, že jsem dobře udělal! Za prvé - druhý díl se od prvního liší více než zásadně. Za druhé - je to dobrá hra, která jakoby osmibitům z oka vypadla. Za třetí - je to roztomilé kuře! 8. 7. 2014 Hry, jako symbol sociálního statusu Zcela jistě vím jedno. To, co se nyní děje v takzvaných "nextgen wars" je jenom pacička pro štěstí proti tomu, co se dělo na přelomu osmdesátých a devadesátých let mezi Nintendem a Segou (a minoritními platformami). Každopádně je fakt, že počítačové hry se ve svém hlavním proudu už dávno staly symbolem sociálního statusu: "pověz mi co hraješ a já ti povím, jaký jsi". Jde zřejmě o nevyhnutelnou evoluci, kdy se každá kulturní sféra lidské činnosti přesune z undergroundu do mainstreamového proudu - a tím pádem oslovuje jiné cílové skupiny zákazníků a musí se vymezit proti ostatní konkurenci, aby zákazník náhodou neutrácel peníze u někoho jiného. Marketingová kampaň je pak mnohdy založena právě na těchto zdánlivě drobných rozdílech - pro příklad není třeba chodit daleko: "my můžeme půjčovat hry mezi sebou, kdežto ONI NEMŮŽOU". A nyní je úplně jedno, o čem konkrétně mluvíme - zda-li o hrách, o autech, o filmech, seriálech, hudební produkci, knihách, mobilních telefonech, spotřební elektronice - dle schopností konkurecnce se vždy začnete dříve nebo později vymezovat a škatulkovat své zákazníky či uživatele, abyste na ně mohli lépe zacílit. Pozvánka na Old School Amiga párty - 1.-3. srpna 2014 Vážení přátelé, jako každý rok bych vás rád pozval na již asi šestý (nebo jubilejní pátý?) ročník Amiga párty ve Vraném nad Vltavou, stejně jako minulý rok - odehrávající se ve Staré Škole v téže obci! Po veleúspěšných akcích ve Vranských Papírnách (tehdy se vařil Lotus, Worms, Banshee, Body Blows) se akce přesunula do míst mého dětství. Loni jsme tam řádně zapařili Hired Guns, no letos to bude demoverze našeho skromného výtvoru - Chaos Guns. Pochopitelně se počítá s tím, že se budou hrát i jiné hry, případně že se nebude hrát vůbec a místo toho si pustíme nová dema, pokecáme o současném stavu české Amiga scény nebo se prostě jen vzájemně seznámíme. Vítáni jsou i ti, kteří na Amize nehrají, dokonce nepohrdneme ani lidmi, kteří Amigu nemají či neznají - Amig bude dost, zapůjčíme, zaučíme! Atmosféra akcí je bezkonkurenční a kdo dosud nebyl, nechť hořce lituje a hlavně - nechť napraví! Místo konání - Stará Škola ve Vraném nad Vltavou, ulice V Zídkách 128. Doprava - doporučuji z Prahy vlakem, dá se jet i autem po silnici - pozor na cyklisty (tou dobou asi ještě nebude cyklostezka hotová)! Až přijedete do Vraného, před Papírnami musíte odbočit doleva (bacha na ten rigol podél silnice!) a pak uzoučkou stezkou nahoru - před kolejemi opět doleva a doveze vás to až ke škole. Jako loni - vyvěsím tam boing bally, ale abyste věděli, po čem koukat. Mimochodem - pokud pojedete ze zahraničí, jako třeba z Brna, dá se přijet i přes Zvoli "zadem" (já tu cestu rád nemám, ale prostě důvěřujte své GPS). Co s sebou - dobrovolný finanční příspěvek bude fajn, úplně zadarmo pronájem zase není. Chcete-li přespat, můžete, karimatka a spacák je rozumné minimum. Poblíž je hospoda, případně bude k dispozici snad i lednice a základní sociální zařízení. Krom obligátní dobré nálady bude fajn, když vezmete i nějakou Amigu ;). Těším se na vás a šiřte slovo! 30. 6. 2014 Oddworld: Stranger's Wrath - demo Už je to docela dlouho, co jsem zapnul Playstation 3 - ale tak jednou za čas, když zrovna nehraju GTA5, se podívám na Playstation Store a postahuji demíčka her, které by mne mohly zajímat. I když je nabídka relativně chudá, velice mne překvapily hry jako Brothers: Tale of two sons (parádní pohádka, jejíž zpracování mne dostalo do kolen a celkem jistě si hru koupím), remix Darkstalkers (to je prostě dobrá bojovka), Wolf among Us (nic nového, ale pěkné), zklamaly mne hry jako Dust 514 (prostě nudná střílečka), Castle Storm, Assassin's Creed Liberation HD, Flashback... ale jedna hra z těch demíček, co j 1000 sem okusil, vynikala. Oddworld: Strager's Wrath je titul, který mi dlouho předlouho unikal, takže při ohlášení HD remixu jsem jen pokrčil rameny. Demo jsem tedy uvítal. Mario Kart 8 Když Electronic Arts nebo podobná firma vydává rok co rok updatovanou verzi fotbalu, hokeje nebo podobných Call of Duty, vyvolává to kontroverzní diskuze. Není divu - přidaná hodnota je rok od roku nižší a není snadné si představit, kdo by utrácel padesát dolarů za kosmeticky vylepšený titul s updatovanými statistikami. Nintendo jde na to jinak. Sice také vydává pořád tu samou hru dokola, avšak pokaždé jde o zbrusu novou inkarnaci pro další generaci svých vlastních konzolí, které tak využívá do mrtě. Zkrátka jednou za pár let vyjde nový Mario, Zelda, Donkey Kong, Smash Bros., Star Fox, Animal Crossing... a pokaždé je to zásah do černého. Na dalších pár let máme vystaráno, protože máme jistotu, že všichni budou hrát vždy tu nejnovější verzi a to až do doby vydání verze nové. Mario Kart 8 byl vrcholně očekávaný titul, o kterém se hovoří (a právem) jako o system selleru. Očekávání byla vysoká a letmý pohled na Gamerankings (88%) a slušné prodeje (po dvou týdnech 2 miliony, tj. třetina majitelů platformy) by mohl naznačit, že máme co do činení s novou klasikou. Jako ostatně téměř pokaždé, když vyjdou nové Mario Kart. 25. 6. 2014 Bojovky v novém business modelu - Soul Calibur, Dead or Alive, Tekken Není tajemstvím, že bojovky patří mezi mé nejoblíbenější žánry her vůbec. Kombinují nároky na hráče v oblasti dynamické strategie, memorizace a vyžadují i značnou zručnost a dovednost. Každá bojovka se snaží mít vlastní styl, ale nakonec se tady bavíme jen o mnohdy malých detailech, kterými se hry liší - pak hovoříme spíše o subžánrech. Capcom má svůj Street Fighter styl, který se pak vyvíjel samostatně a mnoho dalších bojovek z něj také vychází. Soul Calibur je na tom podobně - tři akční tlačítka a blok - opět styl, který se derivuje. Dead or Alive má zase dvě útočná tlačíka a blok, Tekken má čtyři útočná tlačítka - a zbytek jsou kombinace. Člověk si ale časem položí otázku, jak dalece lze ve vývoji hry zajít - kdy je počet kombinací už natolik neúnosný, že nejde jít dále? Zatím co rozdíl mezi prvním a třetím Tekkenem je propastný, rozdíl mezi čtvrtým a šestým je diskutabilní. U Soul Caliburu je to zase trochu jinak - jednodušší a plynulá jednička se vyvinula až k pátému dílu, který má superkomba ála Street Fighter. A Dead or Alive je na tom ještě hůře - rozdíl mezi prvním a druhým dílem je zásadní, ale pak už je evoluce spíše diskutabilní. Logicky lze usoudit, že jednoho dne přestane mít smysl vydávat pokračování dané hry, protože už není jít kam dál a chtít za to peníze. Jenže co dělat, když jsou značky pořád živé a byla by škoda je nechat upadnout v zapomění? Inu, přejde se na jiný business model a hra se stane opět ziskovou. Alespoň teoreticky. Rozhodl jsem se, že se podívám na tři hlavní představitele a posoudím, nakolik to má v praxi smysl z hlediska hráče. 24. 6. 2014 Snake Eater - herní pohled O Metal Gear Solid jsem tady psal již tolikrát, že to už snad ani není zábava číst. Pro mne je ale zábava o tom psát! Nyní jsem se rozhodl se na hru podívat maličko jinak. Při psaní článku o fenoménu Metal Gear pro LEVEL (číslo 241) jsem si uvědomil jednu zásadní věc. A sice, že je to už bezmála deset let, co vyšel třetí díl ságy a tedy že již uběhlo dost vody na to, abychom si mohli dovolit trochu zaspoilerovat ;). Z praktického hlediska se o této herní sérii hovoří převážně ze dvou hlavních důvodů. Za prvé - příběh. Za druhé - hratelnost. Jenže zatímco příběh je vyprávěný formou pasivních animací a není problém si najít na internetu sumarizaci (delší i kratší), o hratelnosti se sice také hovoří dost, ale přijde mi, že je to všechno takové obestřené tajemstvím. Jakoby se ti, co se o hře rozepisují, záměrně zatajují některé detaily, aby si případní čtenáři, dosud panicové či panny, hru více užili. Ale je to už saprment deset let, to už snad všichni měli dost času na to, aby si hru zahráli (ať už na Playstation 2, v HD reedici pro Playstation 3 a XBOX 360, případně ve 3D pro 3DS). Neboli - následující text si nebude brát servítky a vyslepičím všechno, co mi na herních mechanismech, hratelnosti a celkovém obsahu přijde tak strašně moc úžasné, že považuji Snake Eater za nejlepšího Metal Geara všech dob! 23. 6. 2014 Splinter Cell: Blacklist Podobně, jako Mass Effect 3, i Splinter Cell je hra, které to na WiiU moc nesluší. Jakmile ale máte doma i klasický gamepad, zkušenost ze hry je v podstatě stejná, jako na XBOX 360 nebo Playstation 3, takže jsem si řekl, že si tuhle hru vyzkouším, protože jsem o ní slyšel docela dost chvály. Nejsem zrovna zarytý fanoušek série, sám jednoznačně inklinuji k Metal Gear Solid akci, ale Chaos Theory a Double Agent jsem ve své době s chutí dohrál (avšak na DS a Wii/PS2 ;)), líbí se mi myšlenka plížení se ve tmě a podřezávání krků. Na druhou stranu - restart série ve formě minulého titulu Conviction mi úplně nesednul, protože z precizní stealth akce se stala na můj vkus příliš pompézní holywoodská akce - byť celkem vkusná. Takže jsem od Blacklistu vlastně moc nečekal. 17. 6. 2014 E3 2014 - komentář Sednul jsem si a shlédnul tři hlavní prezentace. Během té doby jsem si psal velice rychlé poznámky - a s přibývající únavou je to znát - leč i tak jsem si řekl, že bych se o to mohl podělit. Část komentářů se přímo odvolává ke specifické větě pronášené na jevišti, takže to bez kontextu nebude asi dávat moc smysl. Celkově bych to shrnul - je to dost přes kopírák, jako loni či předloni, žádné velké překvapení, žádný extra tahák se neobjevil. Microsoft a SONY se perou o pozici nejlepší holywoodské prostitutky, Nintendo si posledních padesát let jede tu svou jedinou, vytuněnou písničku. Co naplat, mainstream hry už nejsou pro mne, jsem natolik na okraji cílové skupiny, že začínám pochybovat, že si další generaci Playstation nebo XBOX pořídím... a nyní již slíbené zápisky. 21. 5. 2014 Chaos Guns - demo je na dosah Na tento okamžik jsem se velice těšíl. Konečně máme hotovo něco, s čím jdeme na trh, abychom se pochlubili, co jsme dosud dokázali. Stručně pro ty, kteří nevědí - v srpnu 2013 jsme se dali dohromady s MarKem a Předsedou a založili tým DMP Games, který si dal za cíl vytvořit multiplayerovou hru pro Amigu, duchovního nástupce her Hired Guns, Chaos Engine a potažmo Alien Breed. Oficiální oznámení proběhlo v září téhož roku na akci Bytefest 2013, na tomto blogu jsem pak hru shrnul v říjnu. Od té doby uplynulo nejen mnoho času, ale také se HODNĚ udělalo a právě o tom bych rád pohovořil nyní zde, stranou od oficiálního webu (byť některé informace se objeví i tam). Přihlásit se k odběru: Příspěvky (Atom)


source: fineweb

text: Česku hrozí další arbitráž, exporadce z ministerstva školství požaduje 25 milionů eur Minimálně 25 milionů eur požaduje po státu za základě dohody Česka a Kanady o podpoře a ochraně investic Peter Pechan, držitel českého i kanadského občanství. Pokud podá Pechan arbitrážní žalobu a jmenuje svého rozhodce, bude ustanoven rozhodčí tribunál a harmonogram rozhodčího řízení. „Svou žádost opírá o jakýsi příslib spolupráce ministra školství na přípravě vědeckého parku. Šest měsíců jsme jednali a nedospěli jsme ke shodě,“ říká Radek Šnábl, který má jako poradce ministra financí Miroslava Kalouska arbitráže na starost. Týdeníku Euro se nepodařilo Petera Pechana kontaktovat. Ví se o něm jen, že kdysi pracoval jako poradce náměstka ministra školství. Z obchodního rejstříku vyplývá, že Pechan založil v roce 1991 spolu s ministerstvem školství sdružení The Prague Institut of Advanced Studies, jehož účelem byla podpora výzkumu. Sdružení figuruje jako zakladatel obecně prospěšné společnosti Český fond pro evropský rozvoj, který měl podporovat výstavbu Pražského vědeckého parku a sítě regionálních center. Česká republika vede v tuto chvíli jediný spor, který je ve fázi arbitrážního řízení a u něhož se očekává vydání rozhodčího nálezu. Německá realitní společnost ECE Group požaduje po České republice 1,8 miliardy za to, že neochránila její investici. Developer se chystal vybudovat v Liberci nákupní centrum, o půl kilometru dál pracovala na projektu nákupního centra nizozemská firma Multi Development. Také čtěte: Ministerstvo pro místní rozvoj zrušilo územní rozhodnutí pro výstavbu centra ECE poté, co uznalo námitky firmy Multi Development, že se nestala účastníkem stavebního řízení. Šnábl očekává verdikt na jaře příštího roku. Dalších potenciálních arbitrážních sporů je několik, investoři ale zatím po uplynutí šestiměsíční lhůty na uzavření smíru nepodali žaloby. Typickým příkladem jsou investoři do solárních elektráren.


source: wikipedia

text: Spojené království Velké Británie a Severního Irska () je západoevropský stát, který zahrnuje Anglii, Skotsko, Wales na ostrově Velká Británie, a severovýchodní část ostrova Irsko, Severní Irsko. Zbytek tohoto ostrova (dnes Irská republika) byl součástí Spojeného království více než sto let. Stát se prakticky zformoval do dnešní podoby Zákonem o unii z roku 1707, který spojil Anglický a Skotský parlament a vytvořil tak Spojené království Velké Británie. Roku 1800 pak následoval Zákon o unii, jímž bylo k tomuto státu připojeno Irské království, čímž vzniklo Spojené království Velké Británie a Irska. Roku 1922 získal nezávislost Irský svobodný stát, který však ponechal Severní Irsko jako součást Spojeného království. Výsledkem bylo, že od roku 1927 nese tento stát oficiální název Spojené království Velké Británie a Severního Irska. Často se ale nepřesně zkracuje na „Británie“, „Anglie“, „VB“ nebo „UK“. Před vznikem Británie Příslušníci druhu Homo sapiens na britských ostrovech jsou doloženi nálezem ceremoniálního pohřbu z doby před asi 30 tisíci lety. Poslední doba ledová však zřejmě učinila ostrovy neobyvatelnými pro lidi. Stálé osídlení se předpokládá od jejího skončení před asi 11 700 lety. Od neolitu se obyvatelé ostrovů zapojovali do mezinárodního obchodu. V době bronzové se zde vyskytoval lid kultury se zvoncovitými poháry a v jižní Anglii vznikl nejznámější prehistorický monument Velké Británie, komplex menhirů a kamenných kruhů Stonehenge, starý asi 4000 let. Na konci prehistorické doby byly ostrovy obývány keltskými národy, které sem přišly kolem roku 800 př. n. l. a přinesly halštatskou kulturu. Keltskou Británii napadl Julius Caesar v rámci svého galského tažení dvěma výpravami v letech 55 až 54 př. n. l. Plně si Římané jih Velké Británie podrobili Claudiovou výpravou z let 43 až 47. Keltské protiřímské povstání z roku 61, vedené Boudiccou, bylo potlačeno. Později za císaře Hadriána Římané jižní Británii opevnili ze severu Hadriánovým valem proti severobritským kmenům, jako byli Piktové. Roku 287 Británii od říše odtrhl vzbouřený důstojník Carausius, avšak roku 296 byla znovu Římany dobyta. V době římské nadvlády byly Britské ostrovy počínaje 3. stoletím částečně pokřesťanštěny. Baštou křesťanství se stalo zejména Irsko se svou svébytnou mnišskou kulturou. Římskou nadvládu nad Británií v době hroutící se západní části impéria ukončila armádní vzpoura z roku 409. Po pádu římské moci na ostrovy pronikaly Germánské kmeny z dnešního severního Německa, souhrnně označované jako Anglosasové (Anglové, Sasové, Jutové a Frísové). Jejich jazyk je základem dnešní angličtiny. Britské ostrovy byly v té době politicky nejednotné, byly však položeny základy pozdějšího Skotského království, které vzešlo z království Dál Riata, vzniklého v 6. století. V 7. století vykrystalizovalo sedm nejdůležitějších anglosaských království v dnešní Anglii, a to Wessex, Sussex, Essex, Northumbrie, Mercie, Východní Anglie a Kent. V tomto období bylo také dovršeno pokřesťanštění ostrovů, nejprve Irska v 6. století vlivem sv. Patrika, a pak dalších oblastí hlavně zásluhou iroskotských misionářů. Roku 789 došlo k prvnímu nájezdu loupeživých Vikingů (Norů a Dánů) na východní pobřeží Velké Británie. Dánská invaze ve východní Anglii roku 865, kterou vedli Halfdan Ragnarsson a Ivar Bezkostý, pak znamenala začátek trvalé přítomnosti Vikingů v Anglii. Jejich hlavním protivníkem tehdy byl wessexský král Alfréd Veliký, jemuž se podařilo udržet západní část Anglie a založit zde mocenské centrum, jež lze považovat za počátek anglického království. Králi Athelstanovi se po roce 926 dokonce na čas podařilo podrobit většinu území Velké Británie. Smrt Eduarda Vyznavače roku 1066 přivodila dynastickou krizi, na kterou sousedé anglosaského království Dánové a Normané reagovali invazí. Poslední anglosaský král Harold II. odrazil Dány, avšak vylodění normanského vévody Viléma Dobyvatele již nedokázal čelit. Bitva u Hastingsu 14. října 1066 znamenala Haroldovu smrt a podrobení Anglie Normanům. Francouzsky mluvící Normané postupně zabrali velkou část Británie, přinesli na ostrovy gotickou kulturu a feudální řád a do roku 1204 spojili Velkou Británii do jednoho celku s Normandií, a tím i Francií. Založeny byly tehdy univerzity v Oxfordu a Cambridgi. Potopení Bílé lodi (1120) s jediným dědicem trůnu Vilémem Aethelingem na palubě způsobilo vymření normanské dynastie a roku 1154 nastoupila, v osobě Jindřicha II., dynastie Plantagenetů. Vypuzený irský král Diarmait Mac Murchada si Jindřicha II. přizval na pomoc proti svému konkurentu, jímž byl velekrál Ruaidrí Ua Conchobair, a následující normanská invaze do Irska znamenala začátek nároků anglických vládců na Irsko. Slabý král Jan Bezzemek ztratil počátkem 13. století většinu pevninských držav ve prospěch francouzského krále, a byl pak roku 1215 anglickými velmoži donucen přijmout Velkou listinu práv a svobod (Magna charta libertatum), omezující královskou moc a považovanou někdy za zárodek budoucí britské konstituční monarchie. Eduard I. v letech 1276 až 1284 dobyl pro Anglii Wales, dlouho politicky roztříštěný a až ve 13. století sjednocený knížaty Gwyneddu. Vymření Kapetovců ve Francii roku 1328 umožnilo anglickému králi Eduardu III. vznést nárok na pařížský trůn. Tím vyvolané politické napětí roku 1337 vyústilo ve stoletou válku s Francií, jež s přestávkami trvala do roku 1453. Přes řadu úspěchů, jako byly bitvy u Kresčaku (1346) či u Agincourtu (1415), byli Angličané poraženi a ztratili většinu zbylých držav ve Francii. Následkem byly i spory o následnictví, jež později vyústily v boje o trůn mezi dvěma větvemi Plantagenetů, Lancastery a Yorky, označované podle květů v erbech obou rodů jako války růží (1455–1487). Bitva u Bosworthu, v níž padl Richard III. z rodu Yorků, války růží ukončila nástupem nové dynastie: v osobě Jindřicha VII. na anglický trůn usedli Tudorovci. V době počínající reformace se Jindřich VIII. vzepřel papeži, aby dosáhl rozvodu s Kateřinou Aragonskou. Tím roku 1534 zahájil anglickou reformaci. V Anglii a Walesu se prosadila státní Anglikánská církev, ve Skotsku radikálnější kalvinistická Skotská církev a Irsko zůstalo převážně katolické. Marie I. se neúspěšně pokusila vrátit Anglii ke katolictví. Nahradila ji protestantka Alžběta I., do jejíž vlády spadá odražení španělského pokusu o invazi, znamenající počátek dlouhodobé britské námořní převahy nad ostatními velmocemi. Anglie si brzy nárokovala první zámořská území objevená mořeplavci, jako byli Walter Raleigh nebo Francis Drake. Roku 1600 vznikla Východoindická společnost, klíčová kolonizační instituce. Symbolem alžbětinského kulturního rozkvětu bylo dílo dramatika Williama Shakespeara. Alžbětou Tudorovci vymřeli a trůn roku 1603 zdědil skotský král Jakub VI. Stuart. Ekonomické a náboženské rozpory, jež Stuartovci zdědili z předchozí epochy, vedly ke třem občanským válkám let 1642–1651, popravě krále Karla I. (1649), dočasnému vyhlášení Anglické republiky a protektorátu Olivera Cromwella. Restaurace stuartovců vyvrcholila roku 1660. Katolického krále Jakuba II. však svrhla slavná revoluce vedená radikálními protestanty (1688) a na trůn se dostal protestant Vilém III. Oranžský. To provázely masakry katolíků v Irsku. Důsledkem bylo i oslabení královské moci na úkor parlamentu. Kulturně však šla země zjevně nahoru, ve vědě (Isaac Newton) i filozofii (John Locke). Již před slavnou revolucí se též ustavily zárodky prvních politických stran, whigů a toryů. Roku 1707 bylo Zákonem o unii připojeno Skotsko. To bývá považováno za datum vzniku Spojeného království. Nástup hannoverské dynastie Po smrti královny Anny (1702–1714) z rodu Stuartovců, na britský trůn nastoupil její nejbližší příbuzný, protestant Jiří I. (1714–1727), původem z Německa, člen hannoverské dynastie. Jeho nezájem o politické události ve Velké Británii byl předurčen jeho původem a neznalostí angličtiny. Veškerou politickou moc tak v zemi fakticky získali členové parlamentu, přesněji řečeno jeho dvě politické frakce strany Whigů. Novou dynastii zpočátku ohrožovala nová vlna jakobitských povstání, ta však skončila bitvou u Cullodenu (1745), poslední regulérní pozemní bitvou na půdě Velké Británie. Porážka povstání, jež měla zázemí ve Skotsku, nakonec vedla zejména k podrobení Skotska Angličany. Jiří II. (1727–1760) přenechával faktickou vládu svému ministerskému předsedovi. Robert Walpole položil základy k funkci britského ministerského předsedy poté, co složil z členů Parlamentu svůj vlastní ministerský kabinet (po prasknutí tzv. jihomořské bubliny na burze, před nímž předtím marně varoval). Panovník měl od té doby ceremoniální funkci, hlavní výkonnou moc získal ministerský předseda. Británie též rozšířila svou koloniální říši zabráním území po celém světě, nejdůležitější místo zaujímalo 13 amerických kolonií na východním pobřeží. Britové se úspěšně prosazovali i v Kanadě nebo v Indii. Za Jiřího II. se Británie rovněž zúčastnila Sedmileté války (1756–1763), v níž porazila Francii. Válce předcházel velký mezinárodně politický přesun, tzv. „zvrat aliancí“, který ukončil 250 let trvající nepřátelství mezi Francií a Rakouskem a z Pruska učinil spojence Británie. Navzdory krvavé bilanci tohoto konfliktu, někdy označovaného za “nultou světovou válku”, se však velmocenské poměry na kontinentě de facto nepohly ani o píď. Jedním z mála reálných výsledků této války bylo, že Británie zaujala postavení první průmyslové, obchodní a námořní velmoci Evropy a tím pádem i světa. Jiří III. (vládl 1760-1820), třetí hannoverský panovník Británie, se na rozdíl od svých dvou předchůdců v Británii již narodil a angličtina byla jeho rodným jazykem. Za jeho vlády nabral na obrátkách proces průmyslové revoluce, Británie čelila vzpouře severoamerických kolonií a zapojila se do napoleonských válek. Vláda prvních tří hannoverských panovníků byla provázena kulturním rozkvětem, který symbolizovali spisovatelé Daniel Defoe, Jonathan Swift či Walter Scott. Vztahy mezi třinácti severoamerickými koloniemi a koloniálním centrem v Londýně se zhoršily během 60. a 70. let. Zdrojem napětí byly britské pokusy zdaňovat americké kolonisty bez jejich souhlasu, které pocházely většinou z britského parlamentu. Akty odporu (např. známé Bostonské pití čaje roku 1773) v roce 1775 přerostly v ozbrojenou revoluci a začala americká válka za nezávislost. V roce 1776 Američané deklarovali nezávislost Spojených států amerických. Po zastavení britské invazní armády v roce 1777 vytvořili spojenectví s Francií. Britská armáda během války ovládala jen hrstku pobřežních měst. Válka těžce devastovala britské rozpočty a rozvracela celou společnost, což roku 1881 mj. vedlo k tzv. Gordonovým nepokojům, což byla vzpoura protestantů proti zrovnoprávnění katolíků. V říjnu 1781 se lord Cornwallis vzdal u Yorktownu ve Virginii, čímž byla válka ztracena. V roce 1783 byla podepsána Pařížská smlouva, která formálně ukončila válku a uznala nezávislost Spojených států. Při návratu bojů v letech 1812-14 nicméně Britové uhájili Kanadu. Ztráta třinácti kolonií, nejlidnatějších z celé Britské říše, znamenala přechod mezi „první“ a „druhou“ koloniální říší. Británie svou pozornost přesunula na Asii, Pacifik a později Afriku. V Pacifiku se zájem soustředil na Austrálii, kterou pro Evropu objevil britský mořeplavec James Cook roku 1770. Na vědecké cestě do jižního Pacifiku v roce 1778 sepsal Joseph Banks pro vládu zprávu, v níž došel k závěru, že by se Austrálie hodila jako trestanecká kolonie. V roce 1787 do Austrálie Britové vypravili první zásilku odsouzených. Průmyslová revoluce Záváděním mechanizace výroby a rozvojem velkých manufaktur Velká Británie jako jedna z prvních zemí v Evropě vstoupila do průmyslové revoluce. Dostatek surovin z jejích kolonií urychloval tento celospolečenský proces. Stejně tak postupovala i modernizace výroby zemědělské, způsobující příliv pracovní síly do britských průmyslových center. Velká Británie se zmocnila vedoucí úlohy mezi industrializovanými zeměmi. Británii učinil epicentrem průmyslové revoluce i technologický pokrok: právě v Británii vznikly dva klíčové vynálezy, parní stroj Jamese Watta a parní lokomotiva Richarda Trevithicka, již významně zdokonalil jiný Brit, George Stephenson. Významný byl též vynález portlandského cementu Josepha Aspdina (1824) nebo Bessemerova procesu výroby oceli, který objevil Henry Bessemer roku 1856. Po ztrátě 13 amerických kolonií a revoluci ve Francii v roce 1789 započala se organizovanost a emancipace dělnických vrstev v britské společnosti. Vznikly první dělnické organizace, jejich existence byla však záhy ilegalizována. Uprostřed průmyslové revoluce se rozvíjel také nový druh myšlení. Reprezentoval ho především Adam Smith, často označovaný za zakladatele moderní ekonomie. Ve své práci Bohatství národů zdůraznil roli volného trhu, z něhož podle Smitha jedině plyne bohatství, nikoli z mocenské politiky. Kniha měla i značný politický dopad a ovlivnila způsob britské kolonizace – Britové se soustředili více na prosazování obchodního systému než na tradiční politické ovládnutí kolonie (typické pro Portugalce a Španěly, kteří koloniální éru s náskokem zahajovali). Tento rozdílný způsob kolonizace měl dalekosáhlé důsledky pro celé světové dějiny. Osvobozené britské kolonie (USA, Kanada, Austrálie, JAR) se na rozdíl od jiných stávaly většinou velmi dynamickými státy. Nárůst obchodu mezi nově nezávislými Spojenými státy a Británií po roce 1783 potvrdil Smithův názor, že politická kontrola není pro ekonomický úspěch nezbytná a podle toho Britové dále postupovaly a na rozdíl od jiných koloniálních říší udělovali koloniím nezřídka vyšší statut nezávislosti, díky čemuž na rozdíl od jiných své impérium, byť v oslabené, symbolické formě, uchovaly – v podobě Commonwealthu. Napoleonské války Britská vláda reagovala na vypuknutí francouzské revoluce v roce 1789 nejprve umírněně. Když na kontinentu v roce 1792 vypukla válka mezi revoluční Francií a konzervativními monarchiemi, zpočátku zůstala neutrální. Až poprava francouzského krále Ludvíka XVI. a především hrozba francouzské invaze do Nizozemska pobídla Británii k tomu vyhlásit Francii válku. Ve válečném stavu setrvaly obě mocnosti dalších 23 let, s výjimkou krátkého období 1802-1803. V 90. letech Britové opakovaně porazili Francii na moři, ale neodvážili se významných pozemních operací. Vše změnila expanzivní politika nového francouzského císaře Napoleona Bonaparta. Britové se právem začali obávat jeho pokusu se vylodit přímo na ostrovech. Tomu však zabránil admirál Horatio Nelson, když roku 1805 rozdrtil francouzské a španělské loďstvo u Trafalgaru. Po této bitvě byla hrozba francouzské invaze prakticky nulová. Napoleon reagoval roku 1806 tím, že vydal Berlínský dekret, jímž vyhlašoval tzv. kontinentální blokádu, jež měla znemožnit Británii obchodovat s Evropou a rozbít tak její obchodní hegemonii. To se mu však, díky britské námořní moci, nepodařilo, byť se Britové prozatím neodvažovali odpovědět vojensky. To se změnilo roku 1808, kdy ve Španělsku vypuklo protinapoleonské povstání. Britská armáda vedená vévodou z Wellingtonu se vylodila ve Španělsku a do roku 1814 vytlačila Francouze z Pyrenejského poloostrova. Vzápětí Wellington napadl jižní Francii. Napoleon kapituloval, avšak po uprchnutí z internace na ostrově Elba se pokusil znovu získat moc. Wellington ho definitivně porazil v bitvě u Waterloo roku 1815. V bezprostřední reakci na napoleonské války došlo k ekonomické krizi a britská vláda sáhla k represivním zákonům, v obavě z možných revolučních nálad. Na konci 20. let 19. století ale většinu odvolala poté, co se ekonomika stabilizovala a obavy z revolučního výbuchu ustoupily. Reformy v 19. století Po neúspěšném irském povstání z roku 1798 bylo zákony o unii Velké Británie a Irska s účinností od roku 1801 zrušeno Irské království, které bylo připojeno k Velké Británii, čímž vzniklo Spojené království Velké Británie a Irska. Jiří IV. vládl nejprve jako regent (1811–20), poté, co jeho otec a předchůdce propadl psychické poruše. V letech 1820–30 pak seděl na trůně. Rozhodl se zasahovat do politických událostí mnohem méně než jeho otec. Zavedl dodnes respektovaný princip, že král přijme jako premiéra osobu, která má většinu v poslanecké sněmovně, bez ohledu na to, zda ho král osobně favorizuje nebo ne. Jeho bratr Vilém IV. vládl v letech 1830-37 a do politiky se zapojoval rovněž velmi málo. Za jeho panování ovšem došlo k řadě reforem: byly upraveny zákony o chudobě (poor laws), byla omezena dětská práce, bylo zrušeno otroctví v téměř všech částech Britské říše. Nejdůležitější změny přinesl Reformní zákon z roku 1832, který změnil britský volební systém. Zákon byl navržen Whigy, vedenými premiérem Charlesem Greyem. Setkal se s velkým odporem Toryů zvláště ve Sněmovně lordů. Nicméně pod tlakem veřejného mínění byl nakonec přijat. Zákon přiznal právo na zastoupení v dolní komoře parlamentu velkým městům a odebral je malým obcím, takzvaným rotten boroughs či pocket boroughs, s velmi malým počtem obyvatel, kde zpravidla se stával poslancem majitel pozemku, který volil sám sebe. Vzrostla tak moc střední třídy a došlo ke zvýšení počtu osob, které měly právo volit poslance, o přibližně 50–80%. Volební právo nicméně i po reformě mělo jen asi 6% Britů. Náboženská svoboda byla zajištěna zákonem z roku 1829, který odstranil nejpodstatnější omezení katolíků v Británii (Roman Catholic Relief Act). Na mezinárodní scéně Británie zasáhla v Portugalsku v roce 1826, kde bránila ústavní vládu. Britové též zasáhli v roce 1827 na straně Řeků, kteří od roku 1824 vedli osvobozeneckou válku proti Osmanské říši. S pokračující zoufalou pozicí dělnických vrstev začalo ve Velké Británii docházet ke střetům mezi dělníky a ozbrojenými složkami. Vysoká nezaměstnanost a ceny dohnaly některé dělníky až na pokraj hladomoru. Živelným ničením strojů (tzv. luddismus) se snažili dělníci zamezit propouštění. V letech 1837–1848, resp. 1846–1855 tzv. chartistické hnutí pokračovalo ve snaze o sociální emancipaci dělníků, ale také usilovalo o rovné všeobecné hlasovací právo. Jeho tlak nebyl bez výsledků: Roku 1885 smělo volit již asi 56 % dospělých mužů. Viktoriánská epocha Dobu stability pro Velkou Británii znamenal začátek vlády královny Viktorie (1837–1901). Za její vlády dosáhla Velká Británie vrcholu své politické a ekonomické moci. Ovládla významná zámořská území, již v roce 1931 přitom vznikl Commonwealth (tzv. Britské společenství národů), zrovnoprávňující některé kolonie s domovskou zemí. Na začátku své vlády podléhala Viktorie vlivu ministerského předsedy lorda Melbourna. V roce 1840 se provdala za prince Alberta, který v roce 1861 zemřel. Viktorie pokračovala v aktivní roli na poli mezinárodní politiky, často vystupovala jako prostředník při rozhodujících mezinárodních jednáních. Velký irský hladomor z konce 40. let 19. století, při kterém vláda Roberta Peela neposkytla strádajícím lidem – zejména katolíkům – dostatečnou pomoc, měl více než milion obětí a způsobil dvoumilionovou imigrační vlnu, především do USA. To podpořilo irský nacionalismus, z něhož vzešlo separatistické hnutí feniánů (Irské republikánské bratrstvo), jež se uchylovalo i k terorismu. V letech 1854–1856 se Velká Británie zúčastnila Krymské války, ve které podpořila Turecko v boji proti Ruské říši. Velká Británie společně s Francií nad Ruskem zvítězila a zamezila dalšímu výraznému ruskému mocenskému růstu. Opiovými válkami si Britové vynutili právo dodávat své opium na čínský trh a získali Hongkong. Jinak v mezinárodní politice zvolila Británie strategii tzv. Skvělé izolace (Splendid isolation). Spočívala v nevázání Británie ve spojenectví s jinými mocnostmi a nezasahování do jejich vzájemných sporů především na evropském kontinentu a soustředění se na vlastní problémy. Definitivně skončila uzavřením britsko-japonského spojenectví v roce 1902. Britská Východoindická společnost svou soukromou armádou ovládla rozsáhlá území v Indii, která ovšem po velkém indickém povstání (1857–1859) musela předat britské koruně. Ke konci dlouhé vlády královny Viktorie se Britové úspěšně účastnili i dělení Afriky a získali zde řadu kolonií od Egypta se Suezským průplavem na severu až po území současné Jihoafrické republiky na samém jihu kontinentu. Na přelomu 19. a 20. století se Velká Británie účastnila búrských válek proti jihoafrickým bělošským osadníkům, při kterých ovládla celou Jižní Afriku. Británie v nich definitivně vyhrála roku 1902, ale jen díky ohromné početní převaze a použití brutálních prostředků včetně koncentračních táborů. Viktoriánské období přineslo také mimořádný rozvoj vědy a kultury. Michael Faraday zkoumal základy elektromagnetismu, posléze na něj navázal James Clerk Maxwell. James Prescott Joule položil základy termodynamiky. Charles Darwin přišel s teorií evoluce (jeho přelomová práce O původu druhů vyšla roku 1859). Británie stála též v čele snažení literárních, George Gordon Byron se stal klasikem světové poezie, Charles Dickens prózy. Arthur Conan Doyle dal na sklonku viktoriánské éry britské kultuře postavu Sherlocka Holmese. Dobové opojení technikou přetavil do žánru sci-fi Herbert George Wells. Satiricky se s viktoriánskými ideály a morálkou vypořádával George Bernard Shaw nebo Oscar Wilde. Viktoriánská éra byla rovněž dobou zrodu moderního sportu, v Británii vznikl tehdy tenis (první wimbledonský turnaj roku 1877) nebo fotbal (první mezinárodní zápas mezi Anglií a Skotskem hrán roku 1870). V druhé pol. 19. století bylo volební právo rozšířeno i na dělníky z velkých měst. Nespokojenost dělníků však přetrvala a v roce 1900 vznikla sociálně orientovaná labouristická strana, která se postupně stala hlavní opoziční silou vůči konzervativcům. Eduardovské období Eduardovské desetiletí (podle Eduarda VII., vládl 1901–1910) a navazujících několik posledních roků evropského míru bylo vnitropoliticky poznamenáno tlakem na další demokratizační reformy. Liberálové, kteří vládu převzali roku 1906, položili základy britského sociálního státu, čímž reagovali na požadavky odborů a sílící levicové labouristické strany. Lídr liberálů Herbert Henry Asquith byl nejdéle souvisle sloužícím premiérem ve 20. století až do doby, kdy ho v 80. letech překonala Margaret Thatcherová. Stál v čele kabinetu v letech 1908-1916. Přesto klíčovou osobností liberálů a celé epochy byl David Lloyd George. Britské sufražetky, jako byla Emmeline Pankhurstová, bojovaly za volební právo žen, avšak premiér Asquith dokázal jejich požadavkům vzdorovat. Vlády se nadále potýkaly s irskou otázkou, ovšem aliance liberálů a labouristů se o irské nacionalisty často opírala. Zahraniční politika byla poznamenána zvýšeným mezinárodním napětím, zejména konkurencí stále sílícího Německa, na což Britové reagovali posilováním vojenského loďstva i Srdečnou dohodou s Francií a Trojdohodou zahrnující také Rusko. Eduardovské období je pojem, který není obvykle vymezen Edvardovou smrtí roku 1910 (vystřídal ho Jiří V.), ale za mezník bývá označováno potopení Titanicu, největšího parníku své doby, roku 1912, nebo až vypuknutí první světové války roku 1914. První světová válka Konflikt Rakouska-Uherska a Srbska v létě 1914 se velmocím nepodařilo vyřešit ani omezit, postupně se zapojovaly další státy, až 4. srpna i Velká Británie vyhlásila válku Německu poté, co přepadlo Belgii. První světová válka (1914–1918) byla na západní frontě zákopová a opotřebovávací a Britové bojující po boku Francouzů zde utrpěli mnohasettisícové ztráty. Mnoho padlých přinesla také bitva o Gallipoli (1915–1916), katastrofální pokus ovládnout Dardanely. Roku 1916 premiéra Asquitha vystřídal jeho stranický kolega David Lloyd George, který sestavil vládu velké koalice a v duchu totální války zaměřil všechny síly země na boj. V září 1916 Britové na Sommě nasadili vozy Mark I, první bojeschopné tanky světa. Až na německé bombardování (zprvu vzducholoděmi, později letadly) se boje Britským ostrovům vyhnuly, víc lidí tam zemřelo na poválečnou epidemii španělské chřipky. Británie patřila k vítězům, avšak za cenu více než 850 000 padlých. Meziválečné období Britské impérium dosáhlo své největší velikosti v roce 1921 získáním mandátu nad bývalými německými a osmanskými územími. Válka však podpořila nacionalismus a separatismus v mnoha částech impéria. V Irsku již roku 1916 proběhlo velikonoční povstání a roku 1919 vypukla partyzánská britsko-irská válka mezi britskými ozbrojenými silami a Irskou republikánskou armádou poté, co hlavní irská strana Sinn Féin vyhlásila nezávislost ostrova. Příměří bylo přijato roku 1921 a následující rok vznikl Irský svobodný stát. Jen část irské provincie Ulster, kde většinu obyvatel tvořili protestantští loajalisté, zůstala součástí Spojeného království jako Severní Irsko. Válka přinesla mnoho změn ve společnosti a politice. Ženy, jež za války musely přebírat mnoho tradičně mužských činností, získaly volební právo: část žen mohla volit již od roku 1918 a plné rovnoprávnosti u volebních uren dosáhly roku 1928. Liberální stranu, jejíž premiéři boje řídili, brzy po válce z parlamentu vytlačili labouristé. Již poválečné pravicové vlády posilovaly sociální stát, zejména program podpory sociálního bydlení. Prvním labouristickým premiérem se stal Ramsay MacDonald roku 1924, nejdelší dobu v meziválečném období vládl konzervativec Stanley Baldwin. V kultuře nastoupil mocně film, jeho symbolem se stal britský herec a komik Charlie Chaplin, jakkoli svá největší díla natočil ve Spojených státech, podobně jako britský režisér Alfred Hitchcock. Ovšem i britská literatura zůstala silná, Agatha Christie pokračovala v tradici detektivky, J. R. R. Tolkien stvořil žánr fantasy (byť jeho díla byla doceněna až později). Alexander Fleming objevil roku 1928 penicilin, byť látka se začala v lékařství používat až za druhé světové války. Velká hospodářská krize zasáhla Británii roku 1931. V Německu dovedla k moci nacisty, které se Baldwinovo a později Chamberlainovo vedení snažilo usmířit politikou appeasementu. Runcimanova mise do českého pohraničí v létě 1938 připravila půdu pro Mnichovskou dohodu, snahu Velké Británie a Francie uspokojit Německo územními ústupky vynucenými na Československu. „Mír pro naši dobu“, jak Mnichov vnímal Neville Chamberlain, však vydržel jen necelý rok. Po německém přepadení britského spojence Polska 1. září 1939 začala druhá světová válka, do které Velká Británie vstoupila 3. září. Druhá světová válka Polsko rychle padlo a Němci zaútočili na Francii. Britové poslali na pomoc Francii nejvíce mechanizovanou armádu na světě. Spolu s Francií měli více tanků než Německo. Přesto Německo na jaře 1940 Francii pokořilo a vláda nového britského premiéra Winstona Churchilla jen stěží stačila evakuovat svá vojska z Dunkerku, přičemž na kontinentě musela zanechat veškerá válečná zařízení a zásoby. Němci plánovali invazi na britské ostrovy, ale nejprve potřebovali dosáhnout vzdušné nadvlády. To se jim však nepodařilo, když v létě 1940 RAF porazila německou Luftwaffe v bitvě o Británii. Díky tomu se pozemní boje Britským ostrovům znovu vyhnuly, ačkoli obyvatelstvo bylo ohrožováno bombardováním i útoky střelami V-1 a V-2. Japonsko vyhlásilo Británii válku v prosinci 1941, a rychle dobylo Hongkong, Malajsii, Singapur a Barmu. Hrozilo též útokem na Austrálii a Indii. Tíhu boje s Japonci na sebe po svém vstupu do války vzaly Spojené státy. Již předtím ovšem Spojené státy, na základě Zákona o půjčce a pronájmu, začaly poskytovat Británii masivní pomoc (1940). Po vstupu Sovětů do války Churchill uzavřel pevné spojenectví i s nimi a navzdory ideologickým vzdálenostem toto spojenectví vydrželo až do konce války, byť německý diktátor Hitler doufal v opak. Britské obyvatelstvo všech společenských vrstev válečné úsilí podpořilo, proto se hovoří v britské historiografii o „lidové válce“. Nicméně s touto podporou byly u dělnické třídy otevřeně spjaty požadavky na sociálně spravedlivější uspořádání společnosti po válce. Na tom, že je nezbytné těmto požadavkům po konečném vítězství vyhovět, se shodly všechny hlavní politické strany. Velkou roli sehrála mobilizace žen, které nahradily odvedené muže v mnoha profesích, což ovlivnilo poválečné postavení žen v britské společnosti. Válka také posílila monarchickou ideu, neboť chování královské rodiny během války (neopustila Londýn ani během bombardování) bylo vnímáno jako důstojné a posilující morálku celé země. K úspěchu západních spojenců značně přispělo i britské rozluštění německé šifry enigma, jež provedl tým pod vedením Alana Turinga. Turing při tom položil základy moderní informatiky a výpočetní techniky. Britové a jejich západní spojenci se roku 1944 vylodili v Normandii, osvobodili Francii a v květnu 1945 spolu se Sověty ukončili válku v Evropě. Podíleli se také na jednáních o poválečném uspořádání, jako byla Jaltská konference, a dočasně okupovali část Německa. Během jednání o poválečné podobě světa však bylo zřetelné, že Británie vyklízí pozici světové supervelmoci a předává žezlo dvěma novým globálním hegemonům – Spojeným státům a Sovětskému svazu. Ty se po pádu železné opony (což byla známá metafora, již roku 1947 užil Churchill ve svém Fultonském projevu) dostaly do klinče, jemuž se říkalo studená válka. Rozpad Britského impéria Během studené války (asi 1947–1991) byla Velká Británie součástí západního bloku a Severoatlantické aliance (od jejího vzniku roku 1949), stala se jadernou mocností (první jaderný výbuch uskutečnila roku 1952) a roku 1973 vstoupila do Evropských společenství, později transformovaných na Evropskou unii. Již Beveridgeova zpráva (1942) požadovala dobudování sociálního systému Velké Británie; v červenci 1945 pak vítězství labouristů, vedených Clementem Attleem, předznamenalo sociální charakter britské politiky dalších několika desetiletí. Druhá světová válka urychlila rozklad britské koloniální říše; její nejlidnatější část, Indie, získala nezávislost roku 1947. Suezská krize roku 1956, nepodařený pokus Edenovy vlády udržet Suezský průplav, ukázala neschopnost Británie a jejího spojence Francie prosadit své zájmy ve třetím světě silou. Mnohé bývalé kolonie s Velkou Británii udržují nadstandardní vztahy ve společenství národů Commonwealth. I po dekolonizaci se vyskytly střety jako konflikt loajalistů a republikánů v Severním Irsku, násilný zejména počátkem 70. let 20. století, nebo válka o Falklandy s Argentinou roku 1982. Tu vedla první žena v úřadě britského premiéra Margaret Thatcherová, konzervativní politička známá neoliberálním programem privatizace a omezení sociálních výhod. Přestože Británie velmocensky ve druhé polovině 20. století oslabila, udržela si pozoruhodnou sílu kulturní. Po druhé světové válce proslul varováními před totalitou George Orwell (Farma zvířat, 1984). Rockové skupiny jako Beatles, Rolling Stones, Led Zeppelin, Pink Floyd či Queen pobláznily celý svět. Ten si zamiloval i filmovou postavu Jamese Bonda, nebo knižního (a posléze filmového) hrdinu Harry Pottera, jehož stvořila spisovatelka J. K. Rowlingová. Také ve vědě nešlo vysledovat úpadek, který by kopíroval sklonek moci geopolitické – John Maynard Keynes se stal nejvlivnějším ekonomem prvních třiceti poválečných let, Bertrand Russell patří nejvýznamnějším filozofům a logikům, Tim Berners-Lee vytvořil World Wide Web. Symbolem britské vzdělanosti se stal též fyzik Stephen Hawking. Roku 1997 konzervativce po dlouhých letech vystřídala labouristická vláda Tonyho Blaira, která zahájila program devoluce, tedy přenášení pravomocí z londýnského centra na nově vytvořené parlamenty Skotska, Walesu a Severního Irska. 21. století Pod Blairovým vedením se Británie přidala k válce proti terorismu, již vyhlásil americký prezident George W. Bush, a vstoupila do války v Afghánistánu a v Iráku. Na invazi do Iráku bylo nasazeno 46 tisíc britských vojáků, jedna třetina pozemních sil. (Všechny britské jednotky byly z Iráku staženy v roce 2010.) Odpovědí byl islámský terorismus: k největším útokům patřil ten ze 7. července 2005, kdy čtyři sebevražední bomboví útočníci zabili 52 Londýňanů. V roce 2007 poprvé v historii zvítězila ve skotských volbách Skotská národní strana, s programem odtržení Skotska od Británie. Vytvořila menšinovou vládu a slíbila referendum o odtrže)ní před rokem 2011. Vláda Spojeného království v reakci roku 2009 slíbila skotské vládě nové pravomoci, včetně možnosti zvyšovat daně. Nepomohlo to: Skotská národní strana triumfovala ve volbách roku 2011 a sestavila většinovou vládu s cílem rychle vypsat referendum. Britská vláda nehodlala referendu klást odpor. To se konalo roku 2014. Skotští liberálové, labouristé i konzervativci byli proti odtržení, za odchod plédovali nacionalisté. Skotové však odtržení odmítli většinou 55% hlasů. Skotská národní strana navzdory tomu v dalších volbách znovu posílila. Roku 2010 získali moc po letech labouristické nadvlády konzervativci v čele s Davidem Cameronem, díky koalici s liberály. Roku 2011 se 3000 britských vojenských letounů zúčastnilo zásahu proti silám Muammara Kaddáfího v libyjské občanské válce. Vláda čelila rovněž výbuchu násilí na předměstích obývaných zejména migranty. Davy agresivní mládeže z periferií v roce 2011 zabili pět lidí a způsobily škody na majetku ve výši více než 200 milionů liber. Zjevně se také zvedla nespokojenost s členstvím v Evropské unii (opět z velké části kvůli nespokojenosti s nemožností regulovat migraci). Indikátorem byly volby roku 2015, v nichž strana UKIP, žádající odchod z EU, získala 13 % hlasů. Díky většinovému volebnímu systému sice získala jen jeden poslanecký mandát, ale konzervativní lídr David Cameron vyšel vstříc části euroskeptické veřejnosti i euroskeptickému křídlu uvnitř Konzervativní strany vyhlášením referenda o vystoupení Británie z EU, jemuž se brzy začalo říkat novotvarem „brexit“. Referendum se konalo v červnu 2016. Navzdory očekávání a prounijní kampani samotného Camerona, Britové se většinově rozhodli z Evropské unie vystoupit. Pro vystoupení se hlasovalo zejména v Anglii a Walesu. Proti ve Skotsku, což znovu oživilo debaty o skotské nezávislosti. Cameron po referendu, jež vzal jako osobní porážku, odstoupil a byl nahrazen Theresou Mayovou, jež měla vystoupení realizovat. Odpor v parlamentu i uvnitř vlastní strany k výstupové dohodě, kterou s EU vyjednala, však přinutil k rezignaci i ji. Nahradil ji silný podporovatel brexitu Boris Johnson. Když ani on nepřesvědčil parlament o podpoře nové výstupové dohody, kterou s EU dojednal, nechal vyhlásit předčasné volby (v britské politické tradici značně neobvyklé), v nich přesvědčivě zvítězil a pro prosazení své verze odchodu z EU tak získal jasný mandát. 31.1.2020 Velká Británie opustila EU. 8. září 2022 zemřela královna Alžběta II. V jejím úřadu ji nahradil král Karel III. Reference Literatura The Short Oxford History of the British Isles (series) G. Williams Wales and the Act of Union (1992) S. Ellis & S. Barber (eds) Conquest and Union: Fashioning a British State, 1485-1725 (1995) Linda Colley Britons: Forging the Nation, 1707-1837 (New Haven, 1992) R.G. Asch (ed) Three Nations: A Common History? England, Scotland, Ireland and British History c.1600-1920 (1993) S.J. Connolly (ed) Kingdoms United? Great Britain and Ireland since 1500 (1999) Související články Seznam anglických králů Seznam britských králů Seznam britských premiérů Seznam skotských králů Seznam panovníků Irska Externí odkazy History of the United Kingdom: Primary Documents http://www.british-history.ac.uk Text of 1800 Act of Union Act of Union virtual library


Kolik noh má stonožka? - VašeDěti.cz Kolik noh má stonožka? Je to otázka do pranice. Nevím, podle čeho se stonožkám říká stonožky, ale podle počtu nohou to určitě není. Leda by jim ty jejich nohy počítal někdo, kdo vůbec počítat neumí. No, a pokud i vy nechcete dopadnout také tak, dovolte mi představit vám dvě kamarádky stonožky, co navlékly si ponožky, všechno umí spočítat a přitom budou povídat... Dobrý den, jmenujeme se Božka a Žofka, kdysi jsme byly televizními hvězdami a na televizní obrazovce jsme učily sebe i děti počítat. Tohle povídání ve mně vzbudilo velkou zvědavost, protože jsem si nevybavovala, že by se mnou kdy počítaly:-), a tak jsem po knížce sáhla. No, bez mučení přiznám, že ani po prolistování knihy Nožky stonožky Božky s podtitulem Veselé počítání, kterou vydalo nakladatelství Edika, jsem si nevzpomněla. Autorkou je Marie Hollitzerová a ilustroval Aleš Čuma. Knížka je určená pro žáky 3. – 4. tříd, ale i pro ty mladší. Uvnitř najdete 12 kapitol. Zábavnou formou se pustíte do předčítání příběhů, do kterých jsou vkládány úkoly a otázky. K jejich vyřešení budete muset využít jednoduché počítání. Díky sčítání, odčítání, dělení a násobení se je dětem jistě podaří vyřešit. Na děti nečekají žádné složitosti. Jednoduchou a nenásilnou formou se budou učit. To slovo určitě nemají děti moc rády, ale tohle je zábavné učení, kde nechybí ani omalovánky a hádanky, proto věřím, že se u toho i pobaví a budou pročítat a počítat, aby mohly otočit na další stránku. Líbí se mi, že je zvoleno k psaní větší písmo, je užívaná hodně přímá řeč a psaní není „zhuštěné“. Proto to pro děti nebude únavné, než dočtou k úkolu, který mají vyřešit. Věřím, že je to bude bavit, protože jedna otázka následuje za druhou. To si myslím, bude také děti udržovat při pozornosti. Líbí se mi, že i v textu následují odpovědi, vysvětlení anebo i názorné obrázky odpovědí a správných výsledků. Nemusí se nikde otáčet a dohledávat v závěru knihy. Žofka zaškemrala: „A nemohly bychom si zase zazpívat nějakou písničku?“ „To je nápad,“ radovala se Božka. A hned spustila: „Měla babka čtyři jabka a dědoušek jen dvě...“ Zanotovala Žofka: „Dej mi, babko, jedno jabko...“ se zase přidala Božka, „budeme mít stejně.“ Dokončila písničku Žofka. „Tuhle písničku určitě znají i děti a mohou si ji taky zazpívat, ale my jsme tu hlavně proto, abychom taky počítaly. Tak jak to s těmi jablky, babkou a dědou je?“ Obrátila se na Žofku Božka. Aby se to lépe počítalo, tak si jablíčka namalujeme pod naší babkou a dědou. Jak víte, jablka bývají převážně červená, zelená i žlutá – tak ať je děti obarví... I když jsem si nevybavila postavičky stonožky a jejich počítání z dětství, nevadí a jsem ráda, že jsem po knize sáhla. Trochu jsem se snažila i pátrat a dohledat něco na internetu, co by mně paměť oživilo, ale nepodařilo se. Třeba vám se vybaví. Rozhodně se ale stanou součástí dětství mého syna, a počítání budeme procvičovat zábavnou formou. Přeji, aby se zalíbila všem dětem... Více o knížce s možností objednávky se slevou najdete tady. Nakladatelství Edika představuje širokou nabídku knih, které jsou určeny nejen pro děti a mládež, ale také jejich rodiče a pedagogy. Moderní učebnice sledující trendy ve vzdělávání pro všechny věkové skupiny a stupně pokročilosti. Knižní portfolio nakladatelství Edika zahrnuje nejen ucelené řady jazykových učebnic, vysokoškolské učebnice, učebnice pro technické obory, odborné slovníky či dvojjazyčné verze známých literárních děl, ale také bohatou nabídku publikací a pracovních sešitů pro rozvoj schopností a dovedností dítěte, jeho předškolní i školní přípravu. Téma: knihy pro děti knižní recenze nakladatelství Edika počítání Starší článek Jak být šťastnou mámou i dobrou manželkou? Novější článek Védéčkoviny 15/2014 23.4.2014 v 18:32 23.4.2014 v 14:39 Ta by se mi líbila. 16.4.2014 v 11:39


24. 5. 2010 Výměna mečů Nová konzole se zabydlela v mém domově celkem rychle. Nutno uznat, že přestože velikostně nejde o zásadní rozdíl, takzvaná "slim" konzole má mnohem nižší produkci hluku a tepla, alespoň ve srovnání s původním 60 GB modelem. Snad i proto mám pocit, že vydží déle... Druhou věcí je, že už konzole nepřipomíná rakev pro Darth Vadera, ale pořád mi přijde docela ošklivá. Koho to SONY zaměstnává, že si myslí, že se bude lidem líbit kus plastu připomínající čínskou produkci NES klonů? No nic, přejděme to taktním mlčením. Kde ale odmítám mlčet? Nemohu odpustit kritiku společnosti SONY za jejich neomluvitelný přístup k uživateli. SONY je natolik posedlá šifrováním všeho, že se to nakonec obrací důrazně proti platícím lidem, jako jsem zrovna já. Všechno začíná a končí konstatováním, že harddisk v Playstation 3 nelze přenést do jiné konzole. Data jsou tedy pevně vázaná na hardware. Co ale v případě, že uživatel mění konzoli? Nintendo s jejich Wii vůbec nepochopilo smysl uživatelských účtů a jejich konzole umožňuje jenom kopírovat sejvy a hry na SD kartu, což v kontextu neexistence har 1000 ddisku dává trochu smysl. Ale Playstation je přece konzole pro velké lidi, takže lidé v SONY dalo hlavy dohromady a vymyslelo systém na takzvaný „transfer“ čili přenos z konzole do konzole. Pojďme se podívat na sled událostí, které se odehrály v mém domově včera odpoledne (začal jsem asi v jedenáct před obědem), s patřičným komentářem. 1) Pro přenos dat jsou samozřejmě potřeba dvě konzole a obě funkční. Pokud vám tedy konzole chcípne, můžete se s veškerými daty rozloučit. Ani po třech letech hackování se nepodařilo pokročit natolik, abychom si mohli svá data samovolně kopírovat třeba do PC. 2) Jelikož vlastním PlayTV, zakoupil jsem sobě většího disku o kapacitě 500 GB. V době pádu konzole jsem měl přítomno asi 300 GB dat, převážně filmů a herních instalací. 3) V prvé řadě jsem potřeboval z opravené konzole dostat právě filmy. Připojil jsem tedy USB disk a hned jsem narazil na problém. Slavná PS3 podporuje systém souborů FAT32, což znamená, že na USB disku nemůže být partition větší, než 32 GB (dle oficiálního popisu Mrkvosoftu) a velikost jediného souboru do 4 GB. A „samozřejmě“ není možné vytvořit si na 100 GB disku tři samostatné partition, PS3 vidí jen jednu. (Tato operace trvala skoro dvě hodiny). 4) Náhodou jsem zjistil, že PS3 na externím disku rozeznává vždy poslední partiton. Takže jsem si vykopíroval 32 GB filmů, pak USB disk přepojil do notebooku, vytvořil další partition a opět spustil kopírování z konzole. Krok jsem zopakoval ještě jednou a měl jsem tak v podstatě všechny filmy, na kterých mi záleželo. 5) Zálohování sejvů je také zlo. Samozřejmě nelze hromadně označit všechny sejvy a kopírovat je na USB disk. Můžeme jenom jeden po druhém ručně kopírovat. Ale samozřejmě zapomeňme na zálohování sejvů her, které podporují stažitelný obsah z Playstation Network – jde o chráněné sejvy, které dostaneme ven jen transferem. Největší radost člověk má u her jako Metal Gear Solid 4, kde mám asi 40 pozic. Nutno podotknout, že tento krok jsem dělal jen z vlastní paranoie. 6) Virtuální memory karty, kam se ukládají sejvy PS1 a PS2 her se mi nepodařilo vůbec zkopírovat ručně. Půjde to tedy jenom transferem. Druhou možností je samozřejmě oficiální adaptér, který kopíruje sejvy z konzole i do ní na ofiko memory kartu ke starším konzolím. I když transfer vezme v potaz tyto virtuální sejvy i v nové konzoli, která již nepodporuje PS2 hry, je za normálních okolností nemožné sejvy z konzole dostat „jen tak“. 7) Když už jsem zazálohoval ručně, co se dalo, nastal čas na smazání všeho nepotřebného, přesněji řečeno všeho, co se nedá znova stáhnout nebo jinak obnovit (důvod je prostý – zkrácení času při transferu a následného backupu – kde jsem navíc omezen velikostí partition na USB disku – 32 GB – viz dále bod 10). Hudba šla do kopru komplet (což nevadí, tu mám v PC), filmy také tak. Herní instalace je nutné mazat po jednom, což je také opruz. Nakonec šly ven i fotky. Konzole mi nyní hlásila 400 z 465 GB volných. Co má těch 65 GB? Nezazálohovatelné sejvy? Ale tak co, nová konzole má disk o velikosti 120 GB, takže se to tam vejde. 8) Obě konzole jsem propojil LAN kabelem a spustil funkci transfer. Předtím jsem ještě musel deaktivovat uživatelské účty. Nová konzole si sama naformátovala disk a přetahala data. To už byly tři odpoledne, tento krok trval asi hodinu. 9) Nyní je potřeba přenést 500 GB disk ze staré konzole do nové. Znamená to udělat backup. Backup má tu vlastnost, že je možné ho obnovit jen na té samé konzoli a to včetně chráněných dat. 10) Připojil jsem USB disk – opět – 1000 ; jedna partition má maximálně 32 GB. Tak jsem byl zvědavý, jak se to tam vejde, když jsem si pamatoval, že na disku by mělo být okolo 60 GB dat. Kupodivu tento backup byl velice rychlý – data se osekala o systémové položky a hnedle z toho byly pouhé 3 GB. To je na sejvy pořád moc, ale lepší, než drátem do oka. 11) Nyní došlo na fyzickou výměnu disků. Pětistovka se usadila do nového slimáka a došlo ke startu. Počítal jsem s tím, že mne konzole ihned vyzve k formátování disku. Ne tak úplně. Po docela dlouhé době mne obrazovka vyzvala ke vložení USB média s nejnovějším firmware 3.30. Takže jsem těch 170 MB stáhnul, nahrál na USB flanku, vložil do konzole – a hle, nyní se teprve harddisk zformátoval. Proč? 12) Obnovení backupu bylo velice rychlé. Blížila se čtvrtá hodina odpolední a já konečně začal obnovovat zálohu filmů a dalších věcí. 13) Po zkopírování první partition s filmy jsem musel USB disk připojit k notebooku, smazat zkopírovanou partition a proces dvakrát opakovat, než se tam dostalo všechno zpátky. 14) Do staré konzole jsem vložil původní 60 GB disk a zvolil „Systém Restore“. Původní 120 GB disk z nové konzole jsem si schoval do zálohy. 15) Po přihlášení do Playstation Network jsem dal stahovat zakoupené tituly. Omezení fronty je tuším na 30 stahování najednou, takže se mi tam zdaleka nevejde vše, co jsem si kdy koupil. Nemluvě o tom, že nyní budu muset instalovat všechny hry znova. 16) Okolo páté hodiny odpolední jsem prohlásil operaci za hotovou. Suma – zabilo mi to skoro 6 hodin a i kdybych vynechal kroky, které jsem dělal mimo Playstationy, trvala „pouhá výměna konzole“ nejméně 3 hodiny. A to všechno jenom proto, že není možné vzít disk z jedné konzole a vrazit ho do jiné, jak je tomu například u XBOX 360. Proč? Proč SONY? Co jsme vám udělali? Cpeme vám prachy jak diví a takhle nás budete buzerovat? Rozumím tomu, že jsou data na harddisku zašifrovaná, aby to nešlo tak snadno prolomit, beru to. Ale tohle – tohle je prostě přehánění. Vazba softwaru na hardware v jednadvacátém století, zvláště, když máte funkční systém uživatelských účtů – to je zločin. Místo toho, abychom si ukládali sejvy na vaše servery, se musíme ojebávat s dementně vymyšleným systémem, který je navíc zoufale pomalý a uživatelsky vrcholne nepřívětivý. Tak velký černý puntík ještě nevymysleli, abych vám ho udělil. Vulgarismům se horko těžko bráním, ale padlo jich za to odpoledne MNOHO! IT ONLY DOES EVERYTHING. EXCEPT FOR: LINUX PS2 GAMES USER FRIENDLY 1080P GAMES MULTIUSER PLAYING ONLINE VOICE CHAT NTFS SUPPORT P.S: Moje stará konzole je již prodána. 18 komentářů: - Anonymní24. května 2010 12:41 Pěkná opičárna. Nicméně peníze jsi Sony dal a to dokonce dvakrát ...OdpovědětVymazat Přeinstalace Windows hadrOdpovědětVymazat Rakev Darth Vadera je prece stylovka ! :)OdpovědětVymazat Ale ta Slimka je osklivejsi, je fakt ze zrovna krasavce nevyrabej :(. - Anonymní24. května 2010 13:35 Nějak nechápu, proč tak 1000 složity postup!? Stačilo přece absolvovat POUZE BOD 8, kde se na druhou konzoli přenese přesná kopie původní konzole naprosto se vším.OdpovědětVymazat Samozřejmě FAT32 lze naformátovat bez problémů i na více než 32GB. Jiz par let pouzivam externi disk 160GB foramtovany na fat32, PS3 ho vidi vpohode.OdpovědětVymazat 2anonym: No to právě nestačí. Chci přece zachovat 500 GB disk ze staré konzole do nové. Takže se nevyhneš backupu, což při cca 300 GB je problém kvůli FAT32 - a jak jsem psal výše, _oficiálně_ je limitovaná na 32 GB a když chce mít člověk jistotu, tak to splním. Když už se s tím člověk sere, že jo.Odp 1000 ovědětVymazat Jediný krok, který jsem udělal "navíc" bylo ruční kopírování sejvů, u kterých to šlo (5), vše ostatní jsem byl donucen udělat kvůli tomu, že SONY nedává majiteli konzole kontrolu nad jeho daty. A to je to, co kritizuji. Nechapu to hnidopistvi anonymu. Pravda je prosta: " Je to voser!"OdpovědětVymazat A nic s tim nenadelate. Jinak Dave good luck s druhou konzoli konecne muzes se vrhnout na RDR ;) Jsem zvedav co ty na to. Je aspon u tej novej nejaka sanca, ze sa nezopakuje YLOD prihoda?OdpovědětVymazat Doporucuju zapnout, aby se konzole po stazeni vsech aktivnich downloadu sama vypla. Soucasne totiz vsechny stazeny veci i nainstaluje pred vypnutim, takze to pak vsechno nemusis instalovat rucne.OdpovědětVymazat Tento komentář byl odstraněn autorem.OdpovědětVymazat - Anonymní25. května 2010 1:48 JOE se vrátil!OdpovědětVymazat Njn, je to tak, nemuze prenest pres srdce, ze je narozil od joa respektovany a umi psat.OdpovědětVymazat Poor chrobacik joe by nemal zabudnut ten prasok, ako mu stara mama povedala. Děkuji za popis procesu. Nevím, zda moje PS 60GB dostane novou mechaniku nebo ji vyměním rovnou za nový Slim (čekám na ten s ještě menším RSX). PS2 hry na ní prakticky nehraju. Na druhou stranu se mi FAT desing velice líbí a SLim vypada hnusně levně. FAT si rád vystavím, Slim abych někde schoval.OdpovědětVymazat Tento komentář byl odstraněn autorem.OdpovědětVymazat Tento komentář byl odstraněn autorem.OdpovědětVymazat Add FAT32 - je mi jasné, jak lze s velikostí clusterů hejbat a že to lze udělat víc, v tomhle ohledu jsem vzdělán. Slyšel jsem ale zkazky, že PS3 vyžaduje ofiko formát, jinak "mohou nastat problémy" a tak jsem nechtěl riskovat.OdpovědětVymazat Nebudu chvíli banovat toho neo_joeho, počkáme, čím nás ještě pobaví. Omylem jsem smazal šptný komentář. Chtěl jsem smazat tu s mým mailem. Takže zde je ten omylem smazaný:OdpovědětVymazat Co te FAT32 týče, tak ten podporuje až 8TiB. Ale díky chybám fdisk/scandisk ve Win 95/98 byl problém používat větší partition než 64GiB, pokud se nestáhly doplňkové aktualizace s opravenými verzemi, které dovolily vytvořit až 512GiB "partyšny". Win 2000/XP mají limit 32GiB, aby donutily lidi přejít na NTFS. Pomocí extérních utilit pořád lze disk naformátovat na větší velikost (mám odzkoušený 120GB 2,5" disk s FAT32 na mé PS3). Dodatek - ten 120GB je ofiko naformátovaný ve Windows ME a funguje zcela v pohodě. Tak konzole prodána...OdpovědětVymazat


V té knížce jsou čtyři filmové povídky. Tři jsou ze známých filmů Obecná škola, Kolja a Vratné lahve a ten čtvrtý, to je ještě nezfilmovaný příběh s názvem Po strništi bos.


Dobrý den. Jsem dlouhodobě pracovně mimo republiku a proto se na vás obracím...


source: CulturaX

text: Chladné měsíce roku jsou pro ně zátěžovou zkouškou, kterou bez nás nezvládnou. Tak jako si na zimu narazíme na hlavy čepice, omotáme se šálami a navlečeme do teplých bund, rukavic a nazujeme hřejivé boty, zaslouží si i zvířata nějakou ochranu. Hlavně ta, která rozmazlujeme o sto šest. U psů je to jako u lidí. Se zimou si poradí podle toho, jak jsou staří, zdraví a kolik mají tepelných vrstev, tedy srsti. Ti, kteří žijí u ústředního topení, ji mají pochopitelně míň huňatou. A tak mráz snášejí hůř než psi venkovní. Ale ani odolný venkovní pes si s mrazem sám neporadí. Potřebuje pořádnou boudu. Ty moderní jsou dokonce i vytápěné. Minimálně by taková bouda měla mít bytelnou izolaci a před obytným prostorem by měla být malá předsíň, aby izolovala. Pro hodně domácích psů, hlavně naháčů a těch s krátkou srstí, je v zimě nezbytný obleček. Nejlepší je na něj zvíře zvykat už od štěněte. Vybrat si můžete spoustu hotových nebo se pusťte do pletení. Psí svetřík je za večer hotový. Starší zvířata, která trápí záda, by měla mít alespoň dečku. Nejchoulostivější částí těla zvířete jsou v zimě tlapky. Ohrožuje je nejen mráz, ale i nejrůznější posypové soli, které kůži poškozují. Záleží jen na vás, jestli psovi pořídíte boty, nebo před každou procházkou namažete tlapy pořádnou dávkou vazelíny nebo speciálním psím krémem z obchodu se zvířecími potřebami. Stejné trápení mají i kočky, které běhají venku, a také potřebují čas od času promazat polštářky tlapek. Domácí šelmičky zvyklé brouzdat se venku samostatně nezastaví ani sníh a mráz. Kožichy jim zhoustnou samy od sebe, takže se nemusíte trápit tím, že by jim byla zima. Jediné, co by jim prospělo, jsou větší dávky potravin. Tuková zásoba na zimu se hodí a na jaře jim pak můžete naordinovat dietku. Co udělat s kočkou, která je vaše, ale doma nebydlí a ani v největší fujavici bydlet nebude? I ta si zaslouží přes zimu víc jídla. Dobré je, když má místo na spaní někde, kde je alespoň trochu tepleji. Můžete ji třeba výjimečně pouštět do garáže nebo kůlny přilehlé k domu, kde jí uděláte pelech ze staré deky. Anebo jí vyrobte boudičku. Stačí z větší kartonové krabice udělat improvizovaný domeček s vyříznutým otvorem. Polepte ji zvenku polystyrenem a vystelte senem nebo starými hadry. Pokud je kočka zvyklá spát mimo budovu, dejte ji na zahradu. Jen hoďte přes krabici igelitovou fólii nebo pytel, aby nenavlhla, a dejte ji třeba na dřevěnou paletu.