source: CulturaX

text: Montážní dělníci mechanických zařízení - MONTÁŽNÍ PRACOVNÍK VÝROBY VZT - detail pracovní nabídky | Peníze.cz Montážní dělníci mechanických zařízení - MONTÁŽNÍ PRACOVNÍK VÝROBY VZT Místo práce: STAVOKLIMA s.r.o., České Budějovice, České Budějovice (informace o místu práce: České Budějovice) Poznámka: Požadujeme: SOU vzdělání (obor obráběč kovů, strojní mechanik - zámečník), praxe na obdobné pozici min. 3 roky, schopnost čtení technických a technologických výkresů, ochota učit se novým věcem, samostatnost, pečlivost, pracovitost, svářecí průkaz výhodou (stehování el. obloukem, stehování nerez., atd) Náplň práce: montážní práce ve výrobě VZT clon a jednotek, práce s technickými výkresy a dokumentací. Nabízíme: práci pro stabilní českou společnost s dlouholetou tradicí, práci na HPP nebo částečný úvazek, platové ohodnocení dle zkušeností a dohody, příjemný pracovní kolektiv. Od května 2016 práce v novém výrobním areálu Homole.


source: wikipedia

text: 4. století je období mezi 1. lednem 301 a 31. prosincem 400 našeho letopočtu. Jedná se o čtvrté století prvního tisíciletí. Významné události 301 se Arménské království stalo prvním státem, kde bylo křesťanství přijato za státní náboženství. 309 nastoupil na perský trůn velkokrál Šápúr II. z rodu Sásánovců. 28. října 312 proběhla bitva u Milvijského mostu. 313 byl vydán edikt milánský, který v římské říši zavedl svobodu vyznání. cca 320 se vládcem Guptovské říše nacházející se v severní Indii stal Čandragupta I. 20. května – 25. července 325 zasedal první nikajský koncil, který mimo jiné řešil otázku ariánství. 11. května 330 dal římský císař Konstantin I. Veliký přejmenovat řeckou osadu Byzantion na Konstantinopol, z níž se posléze stalo hlavní město východořímské říše. cca 375 vytlačili Hunové kmeny Gótů z oblasti Černého moře směrem na západ. Tato událost bývá tradičně označována za počátek tzv. Stěhování národů. 9. srpna 378 porazili Gótové Římany v bitvě u Adrianopole. V boji padl i římský císař Valens. 380 ustanovil císař Theodosius I. křesťanství státním náboženstvím římské říše. 381 proběhl první konstantinopolský koncil. 383 se odehrála bitva u řeky Fej. 17. ledna 395 zemřel římský císař Theodosius I., po jehož smrti došlo k rozdělení říše na západní a východní část. Významné osobnosti Svatý Ambrož (cca 340 – 397) – biskup, církevní otec a světec Augustin z Hippa (354–430) – biskup, učitel církve a světec Basileios Veliký (cca 330 – 379) – biskup a světec Diocletianus (cca 244 – 312/316) – římský císař Efrém Syrský (cca 306 – 373) – jáhen a učitel církve Fa-sien (337–422) – čínský buddhistický mnich a cestovatel Hypatia z Alexandrie (350/370–415/416) – novoplatonská filozofka a matematička Iamblichos z Chalkidy – filozof a novoplatonista Jan Zlatoústý (347/349–407) – konstantinopolský arcibiskup a učitel církve Svatý Jeroným (cca 347 – 420) – teolog, spisovatel, učitel církve a světec Konstantin I. Veliký (272/285–337) – římský císař Mesrop Maštoc (cca 362 – 440) – mnich, teolog a tvůrce arménské abecedy Řehoř z Nazianzu (329–389) – řecký křesťanský teolog a světec Theodor z Mopsuestie (329–389) – syrský biskup a teolog Theodosius I. (347–395) – římský císař Vátsjájana – indický mnich a filozof, autor Kámasútry Wulfila (cca 311 – 383) – biskup a misionář Odkazy Literatura Externí odkazy Související články Stěhování národů 1. tisíciletí Staletí


text: Operační systém je základní programové vybavení počítače, které umožňuje běh programů a ovlivňuje, jak bude počítačový systém komunikovat s uživatelem. Kromě počítačů používají operační systém i některá zařízení, která za počítač nepovažujeme, ale mají v sobě nějaký druh počítače zabudovaný, jako jsou mobilní telefony, herní konzole, televizory, set top boxy, síťové prvky jako routery, apod. Použití operačního systému v určitém zařízení usnadňuje vývoj programového vybavení, a zpřístupňuje jeho vývoj i jiným subjektům než je výrobce zařízení, což obvykle přináší významné rozšíření možností uživatelského nastavení, přizpůsobení a použitelnosti daného zařízení. Mezi nejpoužívanější druhy operačních systémů osobních počítačů patří Microsoft Windows, macOS a Linux, u mobilních telefonů Android a iOS. Dominantním univerzálním operačním systémem pro osobní počítače je Microsoft Windows s tržním podílem kolem 74,99 %. MacOS od Apple Inc. je na druhém místě (14,84 %) a distribuce Linux jsou souhrnně na třetím místě (2,81 %). V mobilním sektoru (včetně chytrých telefonů a tabletů) činil podíl Androidu v roce 2020 70,82 %. Podle údajů ze třetího čtvrtletí 2016 převládá podíl Androidu na chytrých telefonech s 87,5 procenty s tempem růstu 10,3 procenta ročně, následuje iOS od Applu s 12,1 procenty s ročním poklesem podílu na trhu o 5,2 procenta, zatímco ostatní operační systémy představují pouhých 0,3 procenta. Distribuce Linuxu jsou dominantní v odvětví serverů a superpočítačů. Další specializované třídy operačních systémů (speciální operační systémy), jako jsou vestavěné a real-time systémy, existují pro mnoho aplikací. Existují také operační systémy zaměřené na bezpečnost. Některé operační systémy mají nízké systémové požadavky (např. odlehčené linuxové distribuce). Jiné mohou mít vyšší nároky na systém. Úvod Operační systém používají prakticky všechny současné počítače a mobilní zařízení a stále se rozšiřující část spotřební elektronicky a dalších zařízení. Mnoho elektrických a elektronických zařízení je v současné době řízeno mikroprocesorem. Jednodušší zařízení s mikroprocesorem ale s omezenými prostředky bývají řízena zabudovaným jednoúčelovým programem, který vytvořil jejich výrobce, a jejich funkčnost je omezena tímto programem. Některá zařízení umožňují alespoň provádět aktualizace zabudovaného programu. Pokud je zařízení vybaveno operačním systémem a umožňuje instalovat dodatečné programové vybavení, možnosti přizpůsobení a rozšiřování jeho funkcí se výrazně zvyšují. Operační systém vytváří prostředí pro běh programů a zároveň prostředí pro komunikaci s uživatelem. Přitom plní především následující funkce: poskytuje funkce pro ovládání hardwaru – funkce závislé na hardware jsou realizovány pouze jednou v operačním systému vytváří aplikační rozhraní pro programování (API) – poskytuje služby uživatelským programům, čímž se usnadňuje jejich vývoj a zmenšuje se jejich velikost při stejné funkčnosti poskytuje uživatelské rozhraní (UI) umožňující uživateli komunikaci s počítačem nebo jiným zařízením a jeho ovládání spravuje prostředky počítačového systému (procesor, paměť, přístup k souborům, atd.) a zajišťuje jejich přidělování a ochranu před neoprávněným použitím Operační systém bývá zpravidla uložen ve formě programů a dalších souborů ve vnější paměti, odkud se načítá při startu počítače nebo při zapnutí zařízení; u některých zařízení může být alespoň zčásti uložen v nevolatilní části vnitřní paměti (která se při vypnutí napájení nevymaže). Operační systém lze rozdělit na několik částí (toto členění se může u různých autorů lišit a bývá ovlivněno i konkrétním operačním systémem): zavaděč operačního systému jádro operačního systému ovladače zařízení vrstva abstrakce hardwaru implementace různých podsystémů (souborových systémů, protokolových zásobníků, síťových a dalších služeb, apod.) v podobě modulů, procesů, knihoven, ovladačů, apod. interpret příkazů vizuální prostředky jako fonty, tvary kurzorů, ikony, dialogy, a další datové součásti operačního systému jako konverzní tabulky, popisy terminálů, apod. konfigurace různých součástí operačního systému systémové programy Součástí některých verzí Unixu a mnoha distribucí Linuxu jsou interprety různých programovacích jazyků, případně i rozsáhlé vybavení pro vývoj softwaru. Některé ovladače zařízení mohou být dodávány se zařízením, a proto nejsou považovány za součást operačního systému. Operační systémy mohou v různé míře využívat programové vybavení umístěné pevné paměti počítače, které se u osobních počítačů nazývá ROM BIOS. Na počítači může být nainstalováno více operačních systémů. Pak se buď při startu počítače provádí výběr, který operační systém se má spustit, nebo je možné spustit v jednom systému jeden nebo více virtuálních strojů a v každém spustit zvolený operační systém. Historie První počítače operační systém neměly. Zárodky operačních systémů lze vysledovat v knihovnách pro obsluhu vstupních a výstupních zařízení. Na počátku 60. let 20. století výrobci počítačů dodávali propracované nástroje pro řízení dávkového zpracování spouštěných programů. První operační systémy byly dodávány k sálovým počítačům (mainframe). V roce 1967 byl firmou IBM vydán operační systém MFT, který podporoval v omezené míře multitasking. Návrh a vývoj operačního systému Multics (1964) vycházel z myšlenky dodávky výpočetního výkonu podobným způsobem, jako jsou realizovány dodávky elektřiny, plynu nebo vody. Multics přinesl řadu nových myšlenek a stal se inspirací pro vytvoření operačního systému Unix, který je používán dodnes, a který se dále stal inspirací pro pozdější systémy (CP/M, DOS, Microsoft Windows, macOS, Linux atd.). Systémy hromadné obsluhy Operační systém podstatou své činnosti patří do kategorie systémů hromadné obsluhy. Vyskytují se v něm dva základní typy entit, jedny poskytují služby, druhé ony služby potřebují. Vlivem konečné kapacity poskytovatelů služeb mohou někteří žadatelé o službu čekat, až bude příslušný poskytovatel volný, a tak schopný službu poskytnout. Vnikají tak fronty žadatelů o služby. Existují různé strategie vyřizování požadavků, používající pevné, či proměnné priority poskytování služeb žadatelům, různé strategie výběru žadatelů z front atp. V operačních systémech jsou žadateli o služby procesy (programy), poskytovateli služeb jsou vykonavatelé umožňující proces zpracovat, jako procesory, paměti, periférie, atd. Podrobněji např. Typy operačních systémů Neexistuje univerzální operační systém, který by mohl splnit všechny požadavky, protože mnoho z požadavků je protichůdných. U některých zařízení je dokonce operační systém nežádoucí (např. řízení kávovaru, některé vestavěné systémy). Desktop Desktop je počítač sloužící uživateli na stole. Patří mezi ně osobní počítače (PC, Mac Pro, notebooky). Cílem systému je nabídnout jednoduchost, univerzálnost, práci s mnoha aplikacemi. Mezi nejznámější operační systémy pro desktopové počítače patří Microsoft Windows, MacOS od firmy Apple, Linux. Mobilní zařízení Mobilní zařízení jsou konstruována jako přenosné počítače. Cílem systému pro mobilní zařízení je snadnost obsluhy v terénu (z ruky), úspora energie akumulátoru, univerzálnost: telefonování, e-mail, Internet, sociální sítě, specializované aplikace (bankovní, navigační), bezpečnost (v případě krádeže, útoku) atd. Mobilních zařízení je na světě už více než klasických desktopových počítačů a dále se jejich počet zvyšuje. Tím vzrůstá důležitost systémů pro takové počítače, mezi které patří Android a iOS. Servery Servery obsluhují uživatele Internetu a provádějí složité výpočty. Cílem systému je nabídnout vysoký výpočetní výkon, snadnou údržbu, odolnost proti počítačovým útokům, možnost úpravy systému, škálování. Mezi nejpoužívanější systémy patří Linux a servery z řady Windows NT. Řízení v reálném čase Pro řízení chodu některých strojů (např. motor automobilu) jsou používány počítače, jejichž cílem je co nejrychlejší reakce na probíhající události. Jsou pro ně vyvíjeny speciální operační systémy reálného času. Do této kategorie by mohly patřit i systémy řídící virtuální realitu. Bezpečnost Pro počítačové systémy, na které jsou kladeny vysoké bezpečnostní požadavky, existují speciální operační systémy. Obvykle jsou založeny na mikrojádře. Funkce operačního systému Operační systém plní tři základní funkce: ovládání počítače, abstrakce hardware a správa prostředků. Ovládání počítače Při definici operačního systému se obvykle omezuje ovládání počítače na schopnost spustit program, předat mu vstupní data a umožnit výstup výsledků na výstupní zařízení. Někdy je však pojem operační systém rozšířen i na grafické uživatelské rozhraní, což může být z důvodů marketingových, ale i problému nejasné hranice mezi operačním systémem a aplikacemi. U systémů, které disponují jediným grafickým rozhraním (Microsoft Windows, Symbian OS, ...) je často grafické rozhraní zahrnováno do operačního systému. U systémů, kde je uživatelské rozhraní možné vytvořit několika nezávislými způsoby nebo různými aplikacemi, je běžné nepovažovat ho za součást systému (unixové systémy). Abstrakce hardware Operační systém skrývá detaily ovládání jednotlivých zařízení v počítači (tzv. hardware) a definuje standardní rozhraní pro volání systémových služeb tak, že vytváří abstraktní vrstvu s jednoduchými funkcemi (tzv. API), které využívají programátoři aplikací. Tím nejen zjednodušuje programátorům vytváření programů, ale umožňuje programům pracovat i se zařízeními, které v době vzniku programu neexistovaly (například z hlediska programátora není rozdíl mezi otevřením souboru na pevném disku, CD, DVD, flash, síťovém disku nebo Blu-ray). Někdy je uvnitř operačního systému vytvářena podobná abstraktní mezivrstva, která usnadňuje programování ovladačů jednotlivých zařízení (tzv. HAL, ). Správa prostředků Operační systém přiděluje spuštěným procesům systémové prostředky (operační paměť, procesor, pevný disk, vstupně-výstupní zařízení). V případě potřeby může operační systém procesům přidělené prostředky násilně odebrat (preempce). Operační systém využívá schopnosti procesoru k ochraně sebe samého, ale i k oddělení pracovního prostoru jednotlivých procesů. Příklady operačních systémů Operační systém Unix a systémy založené na Unix Unix byl původně napsán v nízko úrovňovém jazyce. Ken Thompson napsal programovací jazyk B, založený především na BCPL, na základě svých zkušeností s projektem MULTICS. Programovací jazyk B byl nahrazen programovacím jazykem C a Unixem, přepsaný v C, a tím se dostal do rodiny vzájemně propojených operačních systémů, které měly vliv na každý moderní operační systém. Rodina Unix je rozsáhlá skupina operačních systémů s několika hlavními podskupinami, například systémem Unix V, BSD či Linuxem. Název „UNIX“ je vlajková loď společnosti The Open Group, která licencuje použití v jakémkoliv operačním systému, který byl prokázán, že vyhovuje jejich distribuci. „UNIX-like“ se běžně používá k označení velké sady operačních systémů, které se podobají původnímu systému UNIX. Systémy typu Unix běží na široké škále počítačových architektur. Je často používaná pro servery při podnikání, stejně jako počítače v akademickém a technickém prostředí. Bezplatné varianty systému UNIX, jako Linux a BSD jsou díky tomu poměrně hodně oblíbené. Čtyři z operačních systémů jsou certifikovány společností Open Group jako Unix. Systémy firem HP HP-UX a IBM AIX vychází z původního Unix V a jsou navrženy tak, aby fungovaly pouze na hardwaru jejich dodavatele. Naproti tomu Solaris společnosti Sun Microsystems může pracovat na různých typech hardwaru, včetně serverů x86 a Sparc, a počítačů. Další varianta systému, Apple MacOS, nahrazující starší Apple (non-Unix) Mac OS, je hybridní jádro, založené na BSD s variantou odvozenou z NeXTSTEP, Mach a FreeBSD. Unixová interoperabilita byla vyhledávána v závislosti na zavedení standardu POSIX. Standard POSIX lze aplikovat na libovolný operační systém, i když byl původně vytvořen pro různé varianty Unixu. BSD a jeho distribuce První server pro World Wide Web běžel na platformě NeXTSTEP založené na BSD. Podskupina Unix je spojena s Berkeley Software Distribution (BSD), která zahrnuje FreeBSD, NetBSD a OpenBSD. Tyto operační systémy se nejčastěji nacházejí na webových serverech, ačkoli mohou fungovat také jako počítače. Internet je z velké části postaven na BSD, protože mnoho protokolů běžně používaných počítači pro připojení, odesílání a přijímání dat přes síť bylo z velké části rozvinuto v BSD. Světová síť byla také poprvé demonstrována na řadě počítačů s operačním systémem založeným na BSD nazvaném NeXTSTEP. V roce 1974 Kalifornská univerzita v Berkeley nainstalovala svůj první Unix systém. V průběhu času studenti a zaměstnanci v oddělení informatiky začali přidávat nové programy, které usnadňují práci, jako jsou textové editory. Když univerzita Berkeley obdržela v roce 1978 nové počítače VAX s instalovaným Unixem, vysokoškolští studenti modifikovali Unix ještě víc, aby využili možnosti hardwaru počítače. Agentura pro obranné výzkumy ministerstva obrany v USA se rozhodla tento projekt financovat. Mnoho škol, korporací a vládních organizací si této skutečnosti všimlo a začalo používat verzi Berkeley Unix místo oficiální verze distribuované společností AT&T. Steve Jobs, po opuštění společnosti Apple Inc. v roce 1985, vytvořil společnost NeXT, která vyráběla špičkové počítače běžící na BSD s názvem NeXTSTEP. Jeden z těchto počítačů používal Tim Berners-Lee jako první webový server k vytvoření World Wide Web. Vývojáři, například Keith Bostic, posunuli projekt k tomu, aby nahradil non-free code, který pochází z Bell Labs. Ihned po dokončení, AT&T žaloval. Po dvou letech soudních sporů vznikl projekt BSD s řadou bezplatných rozšíření, jako jsou NetBSD a FreeBSD (v roce 1993), a OpenBSD (od NetBSD v roce 1995). MacOS MacOS (dříve „Mac OS X“ a později „OS X“) je řada otevřených grafických operačních systémů vyvinutých firmou Apple, nejnovější z nich je na všech počítačích Macintosh. MacOS je nástupcem původního klasického Mac OS, který byl primárním operačním systémem Applu od roku 1984. Na rozdíl od svého předchůdce, MacOS je operační systém UNIX postaven na technologii, která byla vyvinuta pro NeXT. Společnost Apple koupila firmu počátkem roku 1997. Operační systém byl poprvé vydán v roce 1999 jako Mac OS X Server 1.0, následovaný v březnu 2001 klientskou verzí (Mac OS X v10.0 „Cheetah“). Od té doby bylo vydáno šest dalších „klientských“ a „serverových“ edic MacOS, dokud nebyly tyto dva sloučeny v systému OS X 10.7 „Lion“. Před spojením s macOS byla serverová edice – macOS Server – architektonicky identická se svým uživatelským protějškem a obvykle běžela na počítačích Apple Macintosh. Server macOS zahrnoval nástroje pro správu a nastavení práv pro skupiny, které poskytují zjednodušený přístup ke klíčovým síťovým službám, včetně přenosu pošty, serveru Samba, serveru LDAP a dalších. S operačním systémem Mac OS X v10.7 Lion byly všechny aspekty serveru Mac OS X Server integrovány do verze klienta a produkt byl přeznačen jako „OS X“. Serverové nástroje jsou nyní nabízeny jako aplikace. Linux Linuxové jádro vzniklo v roce 1991 jako projekt Linuse Torvaldse, zatímco studoval ve Finsku. Informace o svém projektu zveřejnil v diskuzní skupině pro studenty a programátory a získal podporu a pomoc od dobrovolníků, kterým se podařilo vytvořit kompletní a funkční jádro. Linux je založen na Unixu, ale byl vyvinut bez použití jakéhokoliv unixového kódu, na rozdíl od BSD a jeho variant. Vzhledem k otevřenému licenčnímu modelu je kód jádra Linuxu k dispozici pro studium a modifikaci, což vedlo k jeho použití na širokém spektru zařízení od superpočítačů až po chytré hodinky (smart watch). Ačkoli odhady naznačují, že Linux je používán pouze na 1,82 % všech počítačů, byl široce přijat pro použití na serverech, na mobilních telefonech a dalších zařízeních. Linux nahradil Unix na mnoha platformách a používá se na většině superpočítačů. Linux je běžně používán i na jiných malých energeticky úsporných zařízeních, jako jsou smartphony a chytré hodinky (smart watch). Linuxové jádro se používá v některých populárních distribucích, jako jsou Red Hat, Debian, Ubuntu, Linux Mint, Android a Chrome OS. Microsoft Windows Microsoft Windows je součástí proprietárních operačních systémů navržených společností Microsoft a primárně zaměřených na počítače založené na architektuře Intel a AMD s odhadovaným podílem na celkovém počtu zařízení 88,9%. Nejnovější verze Windows je Windows 11. V roce 2011 Windows 7 překonal Windows XP coby nejpoužívanější verzi OS. Microsoft Windows byl poprvé vydán v roce 1985 jako operační prostředí běžící na MS-DOS, což byl standardní operační systém používaný na většině osobních počítačů architektury Intel v té době. V roce 1995 byl vydán Windows 95, který používal pouze systém MS-DOS jako bootstrap. Windows ME, vydaný v roce 2000, byl poslední distribucí používající Win9x. Pozdější verze byly založeny na jádře systému Windows NT. Aktuální verze systému Windows běží na IA-32, x86-64 a 32bitových ARM mikroprocesorech. Serverové edice systému Windows jsou hodně rozšířené. V posledních letech společnost Microsoft vynaložila hodně peněz ve snaze podpořit používání systému Windows coby operačního systému pro servery, kde se systém Windows snaží konkurovat Linuxu a BSD. Použití systému Windows na serverech však není tak rozšířené jako u klasických PC. ReactOS je alternativní operační systém Windows, který je vyvíjen na principu Windows – bez použití kódu společnosti Microsoft. Jiné V tomto směru bylo vytvořeno mnoho operačních systémů, které nejsou tak známé, jako například AmigaOS, OS/2 od firem IBM a Microsoft, klasický Mac OS, non-Unix odvozený od Apple MacOS, BeOS, XTS-300, RISC OS, MorphOS, Haiku, BareMetal a FreeMint. Některé jsou stále používány a nadále se vyvíjejí jako menší platformy pro komunity nadšenců a pro specializované aplikace. OpenVMS, dříve od DEC, je vyvíjen stále aktivní společností Hewlett-Packard. U počítačů řady SMEP byl používán operační systém Diams, jehož programovací jazyk MUMPS mj. vytvářel a obsluhoval databázi se stromovou strukturou. Jiné operační systémy se používají téměř jedině v akademické sféře, pro výuku operačních systémů nebo pro výzkum konceptů operačních systémů. Typickým příkladem systému, který splňuje obě role, je MINIX, zatímco například Singularity se používá výhradně pro výzkum. Dalším příkladem je systém Oberon navržený v ETH Zürich Niklaus Wirth, Jürgem Gutknechtem a skupinou studentů bývalého Computer Systems Institute, který byl používán hlavně pro výzkum, výuku a každodenní práci ve Wirthově skupině. Jiné operační systémy nedokázaly získat významný podíl na trhu, ale zavedly inovace, které ovlivnily dnešní operační systémy. Komponenty Komponenty operačního systému slouží k tomu, aby různé části počítače spolupracovaly. Veškerý uživatelský software musí procházet operačním systémem, aby mohl používat hardware, ať už je jednoduchý jako myš nebo klávesnice, nebo je tak složitý jako internetové komponenty. Kernel (Jádro) S pomocí ovladačů firmwaru a zařízení, poskytuje jádro nejzákladnější úroveň kontroly všech hardwarových zařízení počítače. Spravuje přístup k paměti pro programy v paměti RAM, určuje, které programy získají přístup ke zdrojům hardwaru, nastavuje nebo obnovuje provozní stavy procesoru pro optimální provoz a organizuje data pro dlouhodobé, energeticky nezávislé, ukládání dat se systémy souborů na takových médiích, jako jsou disky, pásky, flash paměť atd. Spuštění programu Operační systém poskytuje rozhraní mezi aplikačním programem a počítačovým hardwarem, takže aplikační program může komunikovat s hardwarem pouze dodržováním pravidel a postupů naprogramovaných v operačním systému. Operační systém je také soubor služeb, které zjednodušují vývoj a spouštění programů. Spuštění programu zahrnuje vytvoření procesu jádrem operačního systému, které přiřazuje paměťový prostor a další zdroje, stanoví prioritu procesu ve víceúlohových systémech, načte programový binární kód do paměti a spustí provádění programu, který pak spolupracuje s uživatelem a hardwarovými zařízeními. Přerušení Přerušení jsou pro operační systémy klíčová, neboť poskytují efektivní způsob, jakým může operační systém komunikovat a reagovat na prostředí. Alternativa – operačním systémem „sledovat“ různé zdroje vstupů pro události (polling), které vyžadují akci – lze nalézt ve starších systémech s velmi malými stacky (50 nebo 60 bajtů), ale je neobvyklý v moderních systémech s velkými stacky. Programování založené na přerušení je přímo podporováno většinou moderních procesorů. Přerušení poskytuje počítači způsob, jak automaticky ukládat místní kontexty registru a spouštět určitý kód v reakci na události. Dokonce i velmi základní počítače podporují přerušení hardwaru a umožňují programátorovi zadat kód, který může být spuštěn, když k tomu dojde. Při přijetí přerušení se hardware počítače automaticky pozastaví. Jakýkoli program, který je aktuálně spuštěn, uloží svůj stav a spustí počítačový kód, dříve přidružený k přerušení, to je analogické k umístění záložky v knize, jako odpověď na telefonní hovor. V moderních operačních systémech jsou přerušení zpracovávány jádrem operačního systému. Přerušení mohou pocházet buď z hardwaru počítače nebo z běžícího programu. Když hardware zařízení spustí přerušení, jádro operačního systému rozhodne, jak se s touto událostí vypořádat, obecně tím, že spustí nějaký kód zpracování. Množství spuštěného kódu závisí na prioritě přerušení (například: osoba obvykle reaguje na alarm detektoru kouře před odpovědí na telefon). Zpracování přerušení hardwaru je úloha, která je obvykle delegována na software nazývaný ovladač zařízení, který může být součástí jádra operačního systému, součástí jiného programu nebo obojího. Ovladače zařízení pak mohou přenášet informace do běžícího programu různými způsoby. Program také může spustit přerušení operačního systému. Pokud chce program například přistupovat k hardwaru, může přerušit jádro operačního systému, což způsobí, že se kontrola přenese zpět do jádra. Jádro potom zpracuje požadavek. Pokud si některý program přeje další zdroje (nebo si přeje zbavit zdrojů), jako je například paměť, spustí přerušení, aby získalo pozornost jádra. Režimy Moderní mikroprocesory (CPU nebo MPU) podporují více režimů provozu. CPU s touto schopností nabízejí alespoň dva režimy: uživatelský režim a režim supervizora. Obecně řečeno, režim supervizora umožňuje neomezený přístup ke všem prostředkům stroje včetně všech instrukcí MPU. Režim uživatelského režimu nastavuje limity pro použití instrukcí a obvykle zakazuje přímý přístup k prostředkům stroje. CPU mohou mít i jiné režimy podobné uživatelskému režimu, například virtuální režimy, které emulují starší typy procesorů, například podporu 16bitových programů na 32bitovém procesoru nebo 32bitových programů na 64bitovém. Po zapnutí nebo resetování se systém spouští v režimu supervizora. Po načtení a spuštění jádra operačního systému lze vytvořit hranici mezi režimem uživatele a režimem supervizora (také známým jako režim jádra). Režim supervizora používá jádro pro úkoly s nízkou úrovní, které vyžadují neomezený přístup k hardwaru, jako je například kontrola přístupu k paměti a komunikace se zařízeními, jako jsou diskové jednotky a zařízení pro zobrazování videa. Uživatelský režim se naopak používá téměř pro všechno ostatní. Aplikační programy, jako jsou textové procesory a správci databází, pracují v uživatelském režimu a mají přístup k prostředkům stroje pouze tím, že předávají ovládání jádru, což způsobí přepnutí do režimu supervizora. Přenos řízení do jádra je typicky dosažen provedením instrukce pro přerušení softwaru, například u procesoru Motorola 68000 instrukce TRAP. Přerušení softwaru způsobí, že se mikroprocesor přepne z uživatelského režimu do režimu supervizora a spustí provádění kódu, který umožní jádru převzít kontrolu. V uživatelském režimu mají programy obvykle přístup k omezené sadě instrukcí mikroprocesoru a obecně nemohou provádět žádné pokyny, které by mohly potenciálně způsobit narušení provozu systému. V režimu supervizora jsou obvykle odstraněny pokyny k provádění instrukcí, což umožňuje jádru neomezený přístup ke všem prostředkům stroje. Termín „prostředek uživatelského módu“ obecně odkazuje na jeden nebo více registrů CPU, které obsahují informace, které běžící program nesmí měnit. Pokusy o změnu těchto zdrojů obecně způsobí přepnutí do režimu supervizora, kde se operační systém může vypořádat s nelegální činností, o kterou se program pokoušel, například násilným ukončením („zabitím“) procesu. Správa paměti Kromě jiného musí být jádro operačního systému s více programy, programem odpovědným za správu všech systémových pamětí, které jsou v současné době používány. To zajistí, že program nenaruší paměť, kterou již používá jiný program. Vzhledem k tomu, že programy sdílejí čas, každý program musí mít nezávislý přístup k paměti. Kooperativní správa paměti, používaná mnoha ranými operačními systémy, předpokládá, že všechny programy využívají správce paměti jádra a nepřekračují alokovanou paměť. Tento systém správy paměti není moc používán, protože programy často obsahují chyby, které mohou způsobit, že překročí alokovanou paměť. Pokud program selže, může dojít k ovlivnění nebo přepsání používané paměti. Škodlivé programy nebo viry mohou pozměnit data v paměť jiného programu nebo mohou ovlivnit provoz samotného operačního systému. Ochrana paměti umožňuje jádru omezit přístup procesu k paměti počítače. Existují různé způsoby ochrany paměti, včetně segmentace paměti a stránkování. Všechny metody vyžadují určitou úroveň hardwarové podpory (například 80286 MMU), která ve všech počítačích neexistuje. V segmentaci a stránkování, chráněný režim registrů určuje CPU, jakou adresu paměti má běžícím programům zpřístupnit. Pokusy o přístup k jiným adresám způsobují přerušení, které způsobí, že procesor znovu vstoupí do režimu supervizora a přesune jádro do primárního módu. Toto se nazývá porušení ochrany paměti (segmentation violation), zkráceně Seg-V, a protože je obtížné přiřadit k takové operaci smysluplný výsledek a jelikož je to obvykle známka chybného programu, jádro ukončí program, který se porušil předpisy a nahlásí chybu. Windows verze 3.1 až ME měla jistou úroveň ochrany paměti, ale programy mohly snadno obcházet přiřazení potřebné paměti. Byla vytvořena obecná chyba ochrany, což naznačuje, že došlo k narušení segmentace. Systém i tak často spadnul. Virtuální paměť Použití adresování virtuální paměti (jako je stránkování nebo segmentace) znamená, že jádro si může zvolit, jakou paměť může používat každý program v daném okamžiku, což umožňuje operačnímu systému používat stejné paměti pro více úkolů. Pokud se program pokusí přistupovat k paměti, která není v dosavadním rozsahu dostupné paměti, ale přesto byla přidělena, je jádrem přerušen stejným způsobem, jako kdyby program překročil přidělenou paměť. (Viz část týkající se správy paměti.) Pod UNIXem se tento druh přerušení označuje jako chyba stránky. Když jádro zjistí chybu stránky, obecně upraví rozsah virtuální paměti programu, který ji spustil, a poskytl jí přístup k požadované paměti. To dává jádru diskrétní pravomoc, kde je uložena paměť konkrétní aplikace, nebo dokonce, zda byla nebo nebyla dosud přidělena. V moderních operačních systémech může být paměť, ke které se přistupuje méně často, dočasně uložena na disku nebo na jiném médiu, aby byl prostor dostupný pro jiné programy. Toto se nazývá výměna (swapping), protože oblast paměti může být používána více programy, a co tato paměťová oblast obsahuje, lze „swappnout“ nebo vyměnit na požádání. „Virtuální paměť“ poskytuje programátorovi nebo uživateli pocit, že v počítači je mnohem větší množství operační paměti (RAM), než tam skutečně je. Multitasking Multitasking se týká provozování více nezávislých počítačových programů ve stejném počítači; což naznačuje, že provádí úkoly současně. Vzhledem k tomu, že většina počítačů může dělat nejvýše jednu nebo dvě věci najednou, je to obvykle prováděno prostřednictvím sdílení času, což znamená, že každý program používá ke spouštění část „času“ počítače. Jádro operačního systému obsahuje plánovací program, který určuje, kolik času každý proces využije při provádění a v jakém pořadí budou procesy prováděny. Řízení předává proces jádru, které dovoluje programu přístup k CPU a paměti. Později je kontrola vrácena do jádra pomocí nějakého mechanismu, takže může být povoleno použít jiný program CPU. Toto tzv. Předávání kontroly mezi jádrem a aplikacemi se nazývá kontextový přepínač. Prvotní model, který řídil přidělování času na programy, se nazýval kooperativní multitasking. Moderní operační systémy rozšiřují koncepty předběžné aplikace na ovladače zařízení a „jádrový“ kód, takže operační systém má předběžnou kontrolu nad interními run-times. Filozofií, která řídí předběžný multitasking, je zajistit, aby všechny programy byly na CPU poskytovány řádně. To znamená, že všechny programy musí být omezeny v tom, kolik času mohou trávit na CPU bez přerušení. Za tímto účelem využívají moderní jádra operačního systému časované přerušení. Časovač chráněného režimu je nastaven jádrem, které po uplynutí nastaveného času spouští návrat do režimu superuživatele. (Viz výše uvedené části o přerušení a provozu s duálním režimem.) Na mnoha operačních systémech pro jednotlivé uživatele je kooperativní multitasking dokonale adekvátní, protože domácí počítače obecně provozují malý počet dobře testovaných programů. AmigaOS je výjimkou, která má předběžný multitasking od své první verze. Windows NT byla první verzí systému Microsoft Windows, která vynucovala předběžný multitasking, ale nedosáhla na trh s domácími uživateli, dokud nevyšel Windows XP (protože Windows NT byl zaměřen na profesionály). Přístup k diskům a souborovým systémům Přístup k datům uloženým na discích je ústředním prvkem všech operačních systémů. Počítače uchovávají data na discích pomocí souborů, které jsou strukturovány specifickými způsoby, aby umožnily rychlejší přístup, vyšší spolehlivost a lépe využívaly dostupný prostor disku. Konkrétní způsob, jakým jsou soubory uloženy na disku, se nazývá souborový systém a umožňuje souborům mít jména a atributy. Umožňuje také ukládání do hierarchie adresářů nebo složek uspořádaných ve stromovém adresáři. Včasné operační systémy obecně podporují jeden typ diskové jednotky a jediný druh souborového systému. Systémy časných souborů byly omezeny kapacitou, rychlostí a druhy názvů souborů a adresářových struktur, které by mohly používat. Tato omezení často odrážejí omezení v operačních systémech, pro které byly navrženy, a proto je pro operační systém velmi obtížné podporovat více než jeden souborový systém. Zatímco mnoho jednodušších operačních systémů podporuje omezený rozsah možností pro přístup k úložným systémům, operační systémy jako UNIX a Linux podporují technologii známou jako virtuální souborový systém nebo VFS. Operační systém, jako je UNIX, podporuje širokou škálu paměťových zařízení, bez ohledu na jejich design nebo souborové systémy, což jim umožňuje přístup prostřednictvím společného aplikačního programovacího rozhraní (API). Tím je zbytečné, aby programy měly nějaké znalosti o zařízení, ke kterému přistupují. VFS umožňuje operačnímu systému poskytovat programy přístup k neomezenému počtu zařízení s nekonečnou řadou souborových systémů, které jsou na nich instalovány, pomocí konkrétních ovladačů zařízení a ovladačů souborového systému. Připojené úložné zařízení, například pevný disk, je přístupné pomocí ovladače zařízení. Ovladač zařízení rozumí konkrétnímu jazyku jednotky a dokáže tento jazyk přeložit do standardního jazyka používaného operačním systémem pro přístup ke všem diskovým jednotkám. V systému UNIX je to jazyk blokových zařízení. Pokud má jádro správný ovladač zařízení, pak může přistupovat k obsahu disku v syrovém formátu, který může obsahovat jeden nebo více souborových systémů. Ovladač souborového systému se používá k překládání příkazů používaných pro přístup ke každému konkrétnímu souborovému systému do standardní sady příkazů, které může operační systém používat ke komunikaci se všemi systémy souborů. Programy pak mohou zpracovávat tyto systémy souborů na základě názvů souborů a adresářů / složek obsažených v hierarchické struktuře. Mohou vytvářet, odstraňovat, otevírat a zavírat soubory, stejně jako shromažďovat různé informace o nich, včetně oprávnění k přístupu, velikosti, volného místa a údajů o vytvoření a úpravách. Různé rozdíly mezi souborovými systémy ztěžují podporu všech souborových systémů. Povolené znaky v názvech souborů, citlivost případů a přítomnost různých druhů atributů souborů činí implementaci jediného rozhraní pro každý souborový systém náročnou úlohou. Operační systémy obvykle doporučují používat (a tak podporovat nativně) souborové systémy speciálně určené pro ně; například NTFS v systému Windows a ext3 a ReiserFS v Linuxu. Ovšem v praxi jsou většinou ovladače třetích stran k dispozici pro podporu nejpoužívanějších souborových systémů ve většině operačních systémů s obecným účelem (například NTFS je k dispozici v Linuxu přes NTFS-3g a ext2 / 3 a ReiserFS jsou k dispozici v systému Windows prostřednictvím softwaru třetí strany). Podpora souborových systémů je mezi moderními operačními systémy velmi rozmanitá, i když existuje několik běžných souborových systémů, které téměř všechny operační systémy obsahují podporu a ovladače. Operační systémy se liší podle podpory souborového systému a formátů disků, na kterých mohou být nainstalovány. V systému Windows je každý systém souborů obvykle omezen v aplikaci na určitá média; například CD musí používat ISO 9660 nebo UDF a od systému Windows Vista je NTFS jediným souborovým systémem, na kterém může být nainstalován operační systém. Je možné instalovat Linux na mnoho typů souborových systémů. Na rozdíl od jiných operačních systémů umožňují Linux a UNIX používat libovolný souborový systém bez ohledu na médium, které je uloženo, ať už jde o pevný disk, disk (CD, DVD ...), USB flash disk v rámci souboru umístěného na jiném souborovém systému. Ovladače zařízení Ovladač zařízení je specifický typ počítačového softwaru výhradně pro umožnění interakce s hardwarovými zařízeními. Typicky se jedná o rozhraní pro komunikaci se zařízením přes počítačovou sběrnici nebo komunikační subsystém („podsystém“), ke kterému je hardware připojen, poskytuje příkazy nebo přijímá data ze zařízení a na druhém konci rozhraní – z operačního systému a jeho softwarových aplikací (programů). Prvotním cílem návrhu ovladačů zařízení je abstrakce. Každý model hardwaru (i v rámci „stejného“ zařízení) je jiný. Novější modely jsou také vydávány výrobci, jelikož poskytují například vyšší spolehlivost nebo lepší výkon a tyto novější modely mají často odlišný způsob ovládání. Od počítačů a jejich operačních systémů nemůžeme očekávat, že budou ovládat všechny zařízení (periferie). K vyřešení tohoto problému operační systémy v podstatě „diktují“, jak by mělo být ovládáno každé zařízení (periferie). Teoreticky by nové zařízení, které je řízeno odlišným způsobem, mělo fungovat správně, pokud je k dispozici vhodný ovladač. Tento nový ovladač zajišťuje, že zařízení (periferie) pracuje v souladu s operačním systémem. Ve verzích systému Windows před verzí Vista a u operačního systému Linux před verzí 2.6 byla veškerá práce s ovladači kooperativní. Sítě Většina operačních systémů v současné době podporuje celou řadu síťových protokolů. To znamená, že počítače odlišnými operačními systémy mohou být napojeny na jednu společnou síť pro sdílení periferií, a to i počítačů, souborů, tiskáren a skenerů, a to buď pomocí kabelového nebo bezdrátového připojení. Sítě mohou v podstatě umožnit operačnímu systému počítače přístup k vzdálenému počítači. To zahrnuje vše od jednoduché komunikace až po používání síťových systémů, souborů nebo dokonce sdílení grafického nebo zvukového vybavení jiného počítače. Některé síťové služby umožňují transparentní přístup k prostředkům počítače, jako je SSH, který umožňuje uživatelům v síti přímý přístup k rozhraní formou příkazového řádku počítače. Síť klient / server umožňuje programu v počítači, připojit se přes síť k jinému počítači nazvanému server. Servery nabízejí různé služby ostatním počítačům připojeným přes síť. Tyto služby jsou obvykle poskytovány prostřednictvím portů nebo očíslovaných přístupových bodů mimo IP adresu serveru. Každé číslo portu je obvykle přiděleno maximálně jednomu běžícímu programu, který je zodpovědný za zpracování požadavků na daném portu. Mnoho operačních systémů podporuje jeden nebo více dodavatelských nebo otevřených síťových protokolů, jako například SNA v systémech IBM, DECnet na systémech od společnosti Digital Equipment Corporation a protokolů specifických pro Microsoft (SMB) v systému Windows. Mohou být podporovány také specifické protokoly pro konkrétní úkoly, jako například NFS (Network File System) pro přístup k souborům. Protokoly jako ESound nebo esd lze snadno nahrát na síť, aby poskytovaly zvuk z lokálních aplikací na zvukovém hardwaru vzdáleného zařízení. Bezpečnost Více na: Počítačová bezpečnost Bezpečnost počítače, závisí na správném fungování mnoha technologií. Operační systém musí být schopen rozlišovat žádosti, které se mají provést a žádosti které by se měly zamítnout. Zatímco některé systémy mohou jednoduše rozlišovat mezi „privilegovanými“ a „ne privilegovanými“, tak ostatní musí rozlišovat na základě některých údajů například uživatelské jméno. Ke kontrole totožnosti může existovat proces autentizace. Ve většině případů probíhá proces autentizace formou zadání uživatelského jména popřípadě hesla. Jsou i jiné možnosti autentizace jako například: magnetické karty nebo biometrické údaje (otisky prstů, snímání oční duhovky). Některé aplikace mohou být omezeny pro některé uživatele i po jejich autentizaci a to z důvodu nedostatečných práv. Externí zabezpečení zahrnuje žádost mimo počítač, například přihlášení na připojené konzoli nebo nějaké síťové připojení. Externí požadavky jsou často předávány prostřednictvím ovladačů zařízení k jádru operačního systému, kde mohou být předávány přímo do aplikací nebo prováděny přímo. Bezpečnost operačních systémů je již dlouho velké téma jelikož na počítačích uchováváme i dost citlivé informace, a to jak komerční, tak vojenské. Síťové služby zahrnují nabídky jako sdílení souborů, tiskové služby, e-mail, webové stránky a protokoly přenosu souborů (FTP), většina těchto služeb může znamenat bezpečnosti „díru“. Základním systémovým zabezpečením je „firewall“. Na úrovni operačního systému je k dispozici řada firewallů, antivirů a pod. Většina moderních operačních systémů obsahuje firewall, který je v základním nastavení PC zapnut. Firewall může být nastaven tak, aby blokoval určitý typ síťové komunikace, nebo například i některé softwary běžící na operačním systému. Proto je možné instalovat a používat nezabezpečenou síťovou službu, jako je například Telnet nebo FTP a nemusíme se bát nežádaného narušení, jelikož zapnutá brána firewall zablokuje všechnu nevyžádanou komunikaci na daném portu. Interní zabezpečení v systémech je důležité při práci více uživatelů na jednom zařízení, na příklad umožňuje každému uživateli mít soukromé soubory, se kterými ostatní uživatelé nemohou manipulovat, upravovat nebo i číst. Uživatelské rozhraní (Shell) Každý počítač, který má být ovládán uživatelem, vyžaduje uživatelské rozhraní. Uživatelské rozhraní je obvykle označováno jako shell a je nezbytné, pokud má se zařízením pracovat uživatel. Dvě nejčastější uživatelské rozhraní jsou rozhraní příkazového řádku (dnes už není skoro k vidění), kde jsou napsány příkazy počítače po řádcích a grafické uživatelské rozhraní, kde je přítomno vizuální prostředí (nejčastěji WIMP). Většina moderních počítačových systémů podporuje grafické uživatelské rozhraní (GUI – „Graphical user interface“). V některých počítačových systémech, jako například u operačního systému Mac OS, je grafické rozhraní integrováno do jádra OS. Grafické rozhraní se z technického hlediska nedá brát jako operační systém začleněný do podpory jádra OS který může umožnit, aby bylo grafické rozhraní více „citlivé“ tím, že sníží počet kontextových přepínačů (context switch) potřebných pro výstupní funkce rozhraní. Jiné operační systémy jsou modulární, oddělují grafický subsystém od jádra a operačního systému. V osmdesátých letech UNIX, VMS a mnoho dalších měli operační systémy, které byly postaveny tímto způsobem. Linux a macOS jsou také postaveny tímto způsobem. Verze operačního systému Microsoft Windows, jako je Windows Vista, implementují grafický subsystém. Mnoho operačních systémů podporují uživatele v instalovaní nebo vytvářet uživatelských rozhraní dle jejich představ. Systém X Window ve spojení s GNOME nebo KDE Plasma 5 je běžně instalovaným systémem na většině systémů Unix (BSD, Linux, Solaris). V systému Microsoft Windows byla vydána řada změn v shellu – v systému Windows, které nabízejí alternativy k zahrnutému shellu systému Windows, ale samotný shell nelze oddělit od systému Windows. Grafické uživatelské rozhraní se neustále vyvíjí. Například systém Windows změnil své uživatelské rozhraní téměř vždy při vydání nové hlavní verze systému Windows a grafické uživatelské rozhraní Mac OS se v roce 1999 dramaticky změnilo zavedením systému Mac OS X. Operační systém reálného času Více na: Operační systém reálného času Operační systém reálného času (RTOS) je operační systém určený pro aplikace s pevnými lhůtami (výpočty v reálném čase). Mezi takové aplikace patří některé malé vestavěné systémy, regulátory automobilových motorů, průmysloví roboti, kosmické lodě, průmyslová kontrola a některé rozsáhlé výpočetní systémy. Prvním příkladem rozsáhlého operačního systému reálného času byla Transaction Processing Facility vyvinutá společnostmi American Airlines a IBM pro Saber Airline Reservations System. Vestavěné systémy s pevnými termíny používají operační systém reálného času jako jsou VxWorks, PikeOS, eCos, QNX, MontaVista Linux a RTLinux. Windows CE je operační systém pracující v reálném čase. Symbian OS má také RTOS jádro (EKA2) od verze 8.0b. Některé vestavěné systémy používají operační systémy jako Palm OS, BSD a Linux, ačkoli tyto operační systémy nepodporují výpočet v reálném čase. Vývoj operačního systému jako hobby Vývoj operačního systému je jednou z nejkomplikovanějších aktivit, do které se může počítačový fanoušek zapojit. Takovýto operační systém může být klasifikován jako ten, jehož kód nebyl přímo odvozený od existujícího operačního systému a má málo uživatelů a aktivních vývojářů. V některých případech, je „hobby vývoj“ považován jako podpora podomácku sestaveného počítače, například jednoduchý jednodeskový počítač poháněný mikroprocesorem 6502. Tento vývoj může mít široké využití pro různé architektury. Vývoj operačního systému může pocházet ze zcela nových nápadů, nebo může být zahájen upravováním stávajícího operačního systému. V obou případech je fanoušek jeho vlastním vývojářem, nebo může spolupracovat s malou, neorganizovanou skupinou lidí, kteří mají podobné zájmy. Mezi příklady takového operačního systému patří Syllable. Rozmanitost operačních systémů a přenositelnost Aplikační software je obecně psán pro použití v konkrétním operačním systému a někdy dokonce i pro konkrétní hardware. Při přenosu aplikace na jiný operační systém mohou být funkce vyžadované touto aplikací implementovány odlišně tímto systémem (názvy funkcí, význam argumentů apod.), Které vyžadují úpravu, změnu nebo jinou údržbu aplikace. Unix byl první operační systém, který nebyl napsán v assemblerovém jazyce, takže je velmi přenosný pro systémy odlišné od jeho původního PDP-11. Tato cena při podpoře rozmanitosti operačních systémů může být vyloučena tím, že aplikace namísto zápisu do softwarových platforem, jako je Java nebo Qt. Tyto abstrakce již vznášely náklady na přizpůsobení konkrétním operačním systémům a jejich systémovým knihovnám. Dalším přístupem je, aby dodavatelé operačních systémů přijali standardy. Například vrstvy abstrakce POSIX a OS poskytují společné funkce, které snižují náklady na přenos. Stavba operačního systému Operační systém se skládá z jádra (též označovaného jako kernel) a pomocných systémových nástrojů. Jádro je základním kamenem operačního systému. Zavádí se do operační paměti počítače při startu a zůstává v činnosti po celou dobu běhu operačního systému. Jádro může být naprogramováno různými způsoby a podle toho rozeznáváme: monolitické jádro – jádro je jedním funkčním celkem mikrojádro – jádro je velmi malé a všechny oddělitelné části pracují samostatně jako běžné procesy hybridní jádro – kombinuje vlastnosti monolitického jádra i mikrojádra Grafické uživatelské rozhraní Dnes již většina moderních operačních systémů obsahuje grafické uživatelské rozhraní. V některých systémech je přímo integrované v jádru systému – například v původní implementaci MS Windows a Mac OS byl grafický podsystém ve skutečnosti částí jádra. Jiné operační systémy, jak starší, tak novější, jsou modulární – oddělují grafický podsystém od jádra a operačního systému. Již v roce 1980 existovaly systémy UNIX, VMS a mnoho jiných, které byly vybudovány právě tímto způsobem. Dnes na tomto principu funguje také Linux a macOS. Mnoho OS umožňuje uživateli nainstalovat nebo vytvořit grafické rozhraní podle jeho požadavků. X Window System, ve spojení s GNOME nebo KDE, je běžně dostupný pro většinu UN*Xových systémů. Mnohá na Unixu založená grafická uživatelská rozhraní existují již delší dobu, většinou jsou zděděná od X11. Soutěžení mezi různými prodejci Unixu (HP, IBM, Sun) vedlo k mnoha rozdílům, což způsobilo selhání snahy o standardizaci podle COSE a CDE v 90. letech 20. století. Grafická uživatelská rozhraní se postupem času vyvíjejí. Například Windows modifikuje své GUI vždy, když je vydána nová verze, a rozhraní Mac OS bylo dramaticky změněno s příchodem Mac OS X v roce 1999. Vymezení operačního systému Do operačního systému obvykle zahrnujeme i základní systémové nástroje, které slouží ke správě počítače (formátování disků, kontrola integrity souborového systému, nastavení systémového času a podobně). Některé doplňující aplikace se však těmto nástrojům velmi blíží nebo je dokonce nahrazují (například součástí Microsoft Windows není diagnostika pevných disků, detailní nástroj na sledování procesů a dalších interních pochodů v systému apod.), a proto není vždy možné systémové nástroje a aplikace jednoznačně rozlišit. Aplikace a jádro operačního systému můžeme rozlišit podle výše uvedených základních funkcí operačního systému nebo podle toho, jestli je daný spuštěný proces zpracováván v uživatelském nebo jaderném režimu (viz privilegovaný režim). U operačních systémů s monolitickým jádrem (např. unixové systémy) je jasná hranice mezi systémovým voláním, knihovnami a procesy. Například souborový systém je u nich typická součást operačního systému. Naopak systémy s mikrojádrem (např. systémy Windows NT) tuto hranici jasnou nemají, protože výše zmíněná obsluha souborového systému je zde realizována jako samostatný proces v uživatelském prostoru (tzv. serverem). Windows API slučuje systémová volání, ovládání uživatelského rozhraní i různé knihovní funkce, takže je obtížné rozpoznat, co je knihovní funkce a co je obdoba systémového volání monolitického jádra. Vlastní uživatelské rozhraní počítače (příkazový řádek, textové nebo grafické) není obvykle do operačního systému zahrnováno. Nicméně je možné kvůli zvýšení výkonu některé typicky aplikační úkoly přenést do jádra operačního systému (například webový server, grafické uživatelské rozhraní, akcelerované funkce grafických karet apod.). Tržní podíl operačních systémů na stolních počítačích Odkazy Poznámky Reference Související články Mobilní operační systém Seznam operačních systémů Externí odkazy Systémový software


text: Zvuk je mechanické vlnění v látkovém prostředí, které je schopno vyvolat sluchový vjem. Frekvence tohoto vlnění, které je člověk schopen vnímat, jsou značně individuální a leží v intervalu přibližně 16 Hz až 20 000 Hz. Mechanické vlnění mimo tento frekvenční rozsah sluchový vjem nevyvolává, přesto se někdy také označuje jako zvuk. Frekvenci nižší než 16 Hz má infrazvuk, slyší jej např. sloni. Frekvenci vyšší než 20 kHz má ultrazvuk, který mohou vnímat např. psi, delfíni či netopýři. Děje, které jsou spojeny se vznikem zvuku, jeho šířením a vnímáním, se nazývají akustika a stejný název má i věda, která tyto děje zkoumá. Zdroje zvuku Zdroj zvukového vlnění se stručně nazývá zdroj zvuku a hmotné prostředí, ve kterém se toto vlnění šíří, jeho vodič. Vodič zvuku, obyčejně vzduch, zprostředkuje spojení mezi zdrojem zvuku a jeho přijímačem (detektorem), kterým bývá v praxi ucho, mikrofon nebo snímač. Zvuky se šíří i kapalinami (např. vodou) a pevnými látkami (např. stěnami domu). Vzduchoprázdno, vakuum, je dokonalou zvukovou izolací. Zdrojem zvuku může být každé chvějící se těleso. O vlnění v okolí zdroje zvuku však nerozhoduje jen jeho chvění, ale i okolnost, jestli je tento předmět dobrým nebo špatným zářičem zvuku. Tato jeho vlastnost závisí hlavně na jeho geometrickém tvaru. Struna napnutá mezi dvěma pevnými body není dobrým zářičem zvuku, protože při chvění struny vzniká přetlak ve směru jejího pohybu a současně na opačné straně podtlak. Tím se nejbližší okolí struny stává druhotným zdrojem dvou vlnění, která se šíří na všechny strany prakticky s opačnou fází, protože příčné rozměry struny jsou vzhledem na vlnovou délku zvukového vlnění vždy velmi malé. Tato dvě vlnění se interferencí ruší. Zdrojem zvuku mohou být kromě těles kmitajících vlastními kmity i tělesa kmitající kmity vynucenými. K nim patří např. ozvučnice mnohých hudebních nástrojů, reproduktory, sluchátka a další zařízení pro generování nebo reprodukci zvuku. Vznik zvuku Zvuk vzniká různými způsoby, nejčastěji: úderem (např. hra na buben, klavír) drnkáním (např. hra na harfu) smýkáním (např. hra na housle) rychlým pohybem (např. úder bičem) prouděním vzduchu okolo ostré hrany (např. hra na flétnu) prudkou změnou tlaku (např. zatřepání a otevření limonády [,,Pssst"]) Většina těchto způsobů má praktické využití u hudebních nástrojů. Tón a hluk Zvuky můžeme rozdělit na tóny a hluky. Tóny bývají označovány jako zvuky hudební, hluky jako zvuky nehudební. Tóny vznikají při pravidelném, v čase přibližně periodicky probíhajícím pohybu – kmitání. Při jejich poslechu vzniká v uchu vjem zvuku určité výšky, proto se tónů využívá v hudbě. Zdrojem tónů mohou být například lidské hlasivky nebo různé hudební nástroje. Jako hluky označujeme nepravidelné vlnění vznikající jako složité nepravidelné kmitání těles nebo krátké nepravidelné rozruchy (srážka dvou těles, výstřel, přeskočení elektrické jiskry apod.). I hluky jsou využívány v hudbě, neboť k nim patří i zvuky mnoha hudebních nástrojů, především bicích. Každý zvuk se vyznačuje svojí fyzikální intenzitou, odpovídající veličina se nazývá hladina intenzity zvuku a bývá udávaná v dB. Intenzitě odpovídá fyziologická veličina hlasitost. Druhou fyzikální veličinou je frekvence, které odpovídá výška tónu. Třetí základní vlastností zvuku je průběh kmitání, ovlivňující jeho zabarvení. Trvání zvuku v čase určuje jeho délku. Lidské vnímání zvuku Lidské vnímání zvuku je velice složitý proces. Frekvenční rozsah Frekvenční rozsah zvuku, který většina lidí vnímá, začíná kolem 16 Hz a dosahuje k (teoreticky je oblast slyšitelnosti 16 Hz – 20 kHz). S rostoucím věkem horní hranice výrazně klesá. Nejvýznamnější rozsah je 2–4 kHz, který je nejdůležitější pro srozumitelnost řeči a na nějž je lidské ucho nejcitlivější. Nejvyšší informační hodnota řeči je přenášena v pásmu 0,5–2 kHz. Dynamický rozsah Dynamický rozsah lidského ucha (rozdíl mezi nejhlasitějším a nejtišším vnímatelným zvukem) je uprostřed slyšitelného frekvenčního pásma asi 120 dB. Na okrajích pásma je mnohem menší. Rozlišování frekvence Schopnost rozlišit frekvence tónů se u každého člověka liší a je frekvenčně závislá. Uprostřed slyšitelného frekvenčního pásma za ideálních podmínek lze rozlišit změnu frekvence o několik centů. Na okrajích pásma je rozlišovací schopnost výrazně nižší. Frekvenční maskování Schopnost odlišit dva frekvenčně blízké tóny je ovlivněna frekvenčním maskováním. Pokud znějí dva tóny současně, může jeden z nich potlačit slyšitelnost toho druhého. Tato neschopnost slyšet oba současné tóny se nazývá frekvenční maskování. Maximální úroveň maskovaného signálu je závislá na frekvenční vzdálenosti a úrovni maskujícího signálu. Maskovací schopnost je též závislá na frekvenci maskujícího tónu. Vnímání tónů s blízkými frekvencemi je ovlivněno šířkou kritického pásma. To má na nejnižších frekvencích velikost kolem 100 Hz, zatímco na nejvyšších frekvencích dosahuje až 4 kHz. Maskování se využívá u některých algoritmů pro kompresi zvukových dat, např. MP3, Ogg Vorbis nebo ATRAC. Časové maskování Pokud po hlasitém tónu následuje stejný tón s menší hlasitostí, je jeho vnímání potlačeno. Potlačen může být i tichý tón předcházející maskovacímu tónu. Zvukové vlnění Zvuková vlna je dána periodickým stlačováním a rozpínáním hmotného prostředí, v němž postupuje rychlostí závislou na okamžitých fyzikálních podmínkách (např. tlak, teplota, vlhkost). Zvukové vlny se šíří různými prostředími různou rychlostí, čímž se zeslabují. Zvuk se šíří podélným vlněním, při kterém kmitají jednotlivé částice prostředí uspořádaně kolem středních poloh. Vychýlení u objemového elementu prostředí ze střední polohy při vlnění nazýváme akustickou (zvukovou) výchylkou. Akustickou výchylku lze matematicky zapsat: kde je amplituda akustické výchylky a je rychlost zvuku. Neabsorbuje-li se rovinná vlna s rostoucí vzdáleností od zvukového zdroje, má amplituda akustické výchylky konstantní hodnotu. Proměnná rychlost , kterou uspořádaně kmitají částice kolem svých středních poloh, se nazývá akustická (zvuková) rychlost. Tu lze vyjádřit vztahem: kde kde je amplituda akustické rychlosti. Příčinou zrychlení objemového elementu, je změna akustického tlaku, pro který platí: kde je amplituda akustického tlaku. Záznam a reprodukce zvuku Jako 1. zaznamenal zvukovou stopu Thomas Alva Edison pomocí fonografu. Fonografonový válec na který byl zvuk zaznamenáván byl ale z vosku a nevydržel hrát moc dlouho. Tak roku 1895 přišel, Emile Berliner s gramofonem poháněným klikou. Později byl gramofon poháněn elektrickým proudem a dala se u něj zvyšovat hlasitost. Rychlost zvuku Rychlost zvuku není konstantní, závisí na teplotě prostředí, vlhkosti, a dalších fyzikálních parametrech. Závislost rychlosti zvuku ve vzduchu lze matematicky zapsat kde je rychlost zvuku, je teplota ve stupních Celsia. Ve vzduchu je za standardních podmínek rychlost zvuku zhruba . Vlastnosti zvuku Jako vlastnostmi zvuku se uvádí výška, barva, hlasitost (intenzita). Výška zvuku Výška zvuku je dána jeho frekvencí, čím vyšší je frekvence, tím je vyšší výška. U jednoduchých tónů s harmonickým průběhem určuje jejich frekvence absolutní výšku tónu. Absolutní výška tónu se měří přístroji pro měření zvukových frekvencí, za obvyklých podmínek ji nelze určit sluchem. Pro subjektivní hodnocení zvuku je důležitější relativní výška tónu, což je podíl frekvence daného tónu vůči frekvenci referenčního tónu. Hudební akustika určuje jako základní tón 440 Hz, v technické praxi se jako základní (referenční) tón udává 1000 Hz (jeden kilohertz). U zvuků s neharmonickým průběhem (složené tóny) je určení výšky obtížnější, mnohdy základní výška tónu odpovídá složce s nejmenší frekvencí. Barva zvuku Zvuky se i při stejné výšce tónu mohou lišit odlišným zabarvením. Barva zvuku je určena jeho spektrem - frekvencemi vyšších harmonických tónů ve složeném tónu a jejich amplitudami a fázemi. Sluchem podle barvy zvuku rozeznáváme hudební nástroje a hlasy lidí. Periodické zvuky – tóny – jsou tvořeny složkami jejichž frekvence jsou celistvé násobky frekvence základního tónu – vyšší harmonické frekvence či alikvotní tóny. Má-li harmonická frekvence dvojnásobný počet kmitů proti kmitu základnímu, jde o druhou harmonickou atd. Obecně platí, že tón zní tím ostřeji – drsněji, čím je energie harmonických frekvencí větší, tím "kulatěji", čím je energie harmonických nižší. Obecně platí, že liché násobky základního kmitočtu zvuk zostřují/ochlazují (např. u žesťových hudebních nástrojů), sudé násobky základní harmonické frekvence zvuk zjemňují/oteplují" (např. dřevěné dechové nástroje). Některé hudební nástroje vydávají doprovodné zvuky o frekvencích, které nejsou v harmonickém poměru ke frekvenci tónů základních. Hlasitost a intenzita zvuku Hlasitost zvuku je subjektivní veličina. Je závislá na velikosti akustického tlaku , kterým zvukové vlnění působí na sluch (tj. proměnné složky tlaku). Odpovídající měřitelnou veličinou je hladina akustického tlaku . Protože slyšitelný rozsah vjemů přesahuje sedm dekadických řádů hodnot této veličiny, užívá se pro ni logaritmického vyjádření v jednotkách decibel: , kde p0 je smluvní vztažná hodnota akustického tlaku, označovaná často jako práh slyšení: Dynamika lidského sluchu – od prahu slyšení po práh bolesti – je 120 až 125 dB. Při vysokých intenzitách může dojít k poškození sluchu. Při stejné hodnotě akustického tlaku je subjektivně vnímaná hlasitost zvuku o různých frekvencích rozdílná. Pro přiblížení měřitelné veličiny subjektivnímu vjemu hlasitosti bez závislosti na frekvenci se užívá smluvních váhových křivek, které respektují "frekvenční charakteristiku" lidského sluchu. Mezinárodně byly definovány čtyři takové křivky označované , , a . V současnosti je hygienickými předpisy a technickými normami převážně vyžadováno užívání váhové křivky , která se nejlépe osvědčila (pro specifické účely někdy ještě křivky ). Hodnoty hladiny akustického tlaku (ať naměřené či požadované mezní) upravené ("filtrované") váhovou křivkou se udávají v jednotkách označovaných dB(A) resp. dB(C). Moderní zvukoměrné přístroje mají funkci vážení vestavěnou – obvykle lze volit mezi lineárním hodnocením, vážením křivkou a křivkou . Průběh křivky je takový, že frekvenci 1 kHz odpovídá korekce 0 dB, frekvenci 250 Hz korekce -10 dB, největší váha (kladné korekce) se přisuzuje frekvencím okolo 2500 Hz. Hodnocení hlasitosti pomocí hladiny akustického tlaku vážené podle křivky vytlačilo dříve užívanou jednotku hlasitosti fón (Ph). Ve fónové stupnici byly hladiny hlasitosti stanovovány subjektivním porovnáváním. Intenzita zvuku I je definována jako zvuková energie dopadající na jednotku plochy za jednotku času, tedy akustický výkon na jednotku plochy: Hladina intenzity zvuku je veličina udávající intenzitu zvuku v jednotkách decibel: , kde je smluvní vztažná hodnota intenzity: . Dopplerův jev Dopplerův jev nastává při relativním pohybu zdroje zvuku a pozorovatele, který zvuk přicházející od zdroje vnímá. Pozorovatel slyší zvuky jiné frekvence, než je frekvence zdroje. Vyšší, když se zdroj zvuku a přijímač zvuku přibližují, a nižší, pokud se zdroj zvuku a přijímač zvuku navzájem vzdalují. Ochrana před hlukem Pobyt v hlučném prostředí má špatný vliv na zdraví člověka, na jeho pracovní výkon a pozornost. Člověk není schopný se na nadměrný hluk adaptovat. Proto jsou v pracovním i mimopracovním prostředí přijímána specifická opatření k ochraně osob před nadměrným hlukem. Často se problémy s hlukem řeší pomocí izolace vhodnými pórovitými látkami (plst, koberec, vakuové vrstvy apod.) Ochrana před hlukem v pracovním prostředí odstranění zdrojů hluku nebo podstatné snížení vyvolávaného hluku náhrada hlučného zařízení méně hlučným (inovace) uzavření zdroje hluku vhodným krytem oddělení exponovaného pracovníka od zdroje hluku používání vhodných osobních ochranných pomůcek zkrácení doby pobytu v hlučném prostředí Negativní vlivy na zdraví člověka v souvislosti se zvukem Negativní vliv na zdraví mají četné návštěvy diskoték a dalších hlasitých hudebních představení, také vysoká hlasitost elektronických zařízení. Škodlivé jsou hlučné činnosti v malém prostoru (odrazem hluku od stěn se zvyšuje jeho hladina zvuku). Rušivě působí hlučné činnosti (vrtání, opravy v bytě, vysávání apod.) v noční dobu.. Velmi hlučné bývají některé druhy dopravy, například železniční doprava, letecká doprava v blízkosti letiště apod. Mezi velmi hlučná místa obvykle patří velké průmyslové provozy v těžkém průmyslu (hutě, slévárny, válcovny apod.). Odkazy Reference Literatura Související články Akustika Audiologie Mikrofon Bílý šum Ucho Externí odkazy Hana Kolářová, Jiří Stanek: 10.Hluk a audiometrie Biofyzika pro studenty zdravotnických oborů, str.75 Měření hlasitosti podle norem Hlasitost signálu a její zneužívání Akustika


15. 4. 2013 Známá neznámá pravidla hry Nedávno jsem se pustil do oživování ZX Spectra (to bude extračlánek, když se to podaří...). Důvod je jednoduchý - rád bych si zahrál hry v originále, jako za starých časů. V žilách mi pořád tepe ta krev, kterou baví pohled na osmibitovou grafiku a kterou baví "zápas se hrou". To je přesně ono - dřív jsme museli s hrami bojovat, abychom je vůbec mohli hrát. V prvé řadě šlo o ovládání. Pak šlo o smysl hry. A v neposlední řadě jsme narazili na jazykovou bariéru. Pravdou je, že za většinu těchto bojů se hrou jsme si mohli sami prostě tím, že jsme odmítali číst manuál přiložený ke hře, který jsme navíc dost často ani neměli (v době ZX Spectra to bylo v Československu opravdu raritou). Faktem ale zůstává, že mnoho her bylo designováno tak, že hráč s nimi prostě musel bojovat, musel do nich vložit vše a to i přesto, že chápal ovládání a smysl hry. Bylo by jistě hloupé tvrdit, že současné hry tyto vlastnosti nemají a proto jsou špatné. Na druhou stranu je ale pravda, že pohodlnost, jakou současné hry servírují hráčům zážitek, je chvílemi až vysloveně hloupá a trapná. Když se hráč nemusí snažit, je podle mne hra skoro až zbytečná a stačilo by se jen dívat na film. Vedle toho ale samozřejmě existují žánry, které nestojí na výzvě, takže to nejde aplikovat obecně. Nyní mám na mysli nedávno dohraný Tomb Raider a Bioshock Infinite - ty hry se tváří jako brutální akční střílečky, ale vůbec jsem se 1000 nezapotil - a to je podle mne chyba. Od akčního žánru tak nějak očekávám akci, ne procházku růžovou zahradou. Nejde jen o obtížnost hry - tu lze uměle zvýšit - jde o míru nasazení hráče, která mi přijde nesmyslně a nepřijatelně nízká. Nemusím nad ničím dumat, vše mi vyjde na první pokus, hra mne nijak nepřekvapuje svým jazykem. Přitom se ale i dneska dělají hry (v AAA segmentu), které opravdu od hráče vyžadují poněkud větší nasazení. Například Demon's Souls. Moje oblíbená hra pro Playstation 3, pro kterou jsem ochoten dát ruku do ohně. Je to úžasná hra. Když mi ji tenkrát kamarád přinesl, mluvil o nejtěžší hře ze současné produkce - a měl pravdu. Je to drsná japonská drasťárna, kterou jsem dlouho, předlouho nemohl pokořit. Všimněte si, že této hře jsem věnoval nakonec tři samostatné články - tak moc mne hra zaujala. Ona mne ta hra pokořila. A tím mne bavila. Líbí se mi myšlenka, že hru nedohraju a přesto o ní budu hovořit v superlativech - dala mi něco, co mi současné hry prostě nedaly. I když jsem z ní dostal sotva polovinu obsahu, považoval jsem svou zkušenost za uzavřenou. Prostě je to hra, kterou jsem nesvedl dohrát. Super! V jednom okamžiku jsem byl ale natolik masírován kolegou, že je "to přece děsně jednoduchý, jako v Máriovi, to musíš tak a tak a tak" a bazinga - hru jsem pak dohrál během několika hodin. Došlo mi totiž, že jsem pravidla hry (respektive pravidla pro vývoj postavy) vůbec nechápal a tak jsem celou dobu zlepšoval něco, co mělo v tom výsledku pramalý vliv na můj výkon. Pocit uspokojení byl úžasný... to ano! Zároveň ale mohu referovat, že od té doby jsem hru nezapnul ani jednou. Ztratila pro mne kouzlo. Abych nalil čistého vína - je zde samozřejmě HODNĚ věcí, co o hře ještě nevím a co bych mohl odhalit. Například ona "World Tendency" - pořád vlastně nevím, co to je a jak s tím zacházet. Možná to hra nedává tak jasně najevo, možná jsem jen příliš hloupý, ale v tom výsledku bych musel sáhnout po nějaké Wiki pro tuto hru, abych zjistil, že musím zabít dvanáctkrát tamtoho bosse, šestkrát stisknout páku v tamtom světě a třikrát si prdnout na onom místě, abych narazil na nějakou NPC, která mi dá brousící kamínek na vylepšení mého meče +291, s čímž mohu v online hře dělat černého fantoma a sebrat dvatisícemilionů duší jedním úderem. Nepochybuji o tom, že existují nějací hráči, kteří na tento postup přišli sami - dobře pro ně - ale já prostě nejsem tak drsnej, abych věnoval doslova tisíce hodin jedné hře proto, abych mohl o sobě prohlašovat, že "Demon's Souls jsou strašně jednoduchá hra, tu dohrávám k večeři". Ano, kdybych strávil s Demon's Souls tisíce hodin, budu říkat to samé. Ale jak jsem napsal výše - od určité míry bych se musel začít spoléhat na návody a to mi bere jakoukoliv chuť do hraní. Stejně, jako jsem nepokořil drtivou většinu her ze ZX Spectra, tak nemám sil na dokonalé pokoření Demon's Souls. Už takhle pro mne hra ztratila punc nedohratelnosti, už takhle jsem vlastně sám na sebe naštvaný, že jsem podlehl a sáhl po nejjednodušším řešení k dohrání hry. Měl jsem tu hru raději nedohrát. Mohl bych si alespoň zachovat pocit ze hry, který jsem měl. Mohl jsem vyprávět o tom, jak je hra tuhá. Přijde mi to zábavnější, než se holedbat tím, jak jsem díky Wiki porazil posledního bosse jenom pohledem (a to ještě pohledem do zdi). Mimochodem - podobný, ale mnohem větší problém mám s Dark Souls. Tu hru jsem hrál pouhých deset hodin, líbila se mi, ale už jsem byl pod tlakem zkušeného kolegy, který mi tak dlouho vtloukal do hlavy, jak je hra strašně jednoduchá, až mi vzal jakoukoliv chuť do hraní. Rád mu věřím, že pro něj musel být zážitek úžasný, kdy se hru učil, když s ní bojoval, jak ji zkrotil a pochopil. Jenže svou 1000 neúnavnou a horlivou propagací mi vzal sílu na to, abych si stejným procesem prošel já. Odmítám studování Wiki, abych se hře podřídil já. Raději bych si podřídil hru sobě - a když to nepůjde, tak budu raději pokořen. Oproti Demon's Souls jsem ale Dark Souls prostě vzdal z nedostatku chuti do jakéhokoliv hraní. Obávám se, že hru už nikdy nezapnu. Škoda. Převinu čas více do současnosti - Monster Hunter Tri. Hra, u které jsem na Wii strávil mraky času, odhadem okolo stovky hodin. Dostal jsem se někam přibližně do poloviny hry, kde moje schopnosti narazily na strop a musel jsem si začít studovat Wiki. V ten okamžik jsem ale hru prostě přestal hrát, protože mne zároveň přestala bavit. Nedávné vydání Ultimate verze pro 3DS jsem bral jako povinnost hlavně kvůli multiplayeru, protože jsem si chtěl zahrát s kamarády u jednoho stolu. Díky mnoha zkušenostem z Wii verze jsem celkem rychle došel do stejné mise (během dvaceti hodin). Nechtěl jsem se koukat do Wiki a tak jsem se prostě zeptal známých, jestli mají nějaké tipy na hraní, když mám tohle a tohle brnění a takovou a makovou zbraň. Záhy jsem byl poučen, že špatně čtu popisy předmětů a že "Active Skills" na brnění zdaleka neznamená, že dovednost je skutečně aktivní. V hlavě mi to udělalo CVAK a do hry jsem se vrátil s mnohem větší vervou. Jako bonus jsem se dozvěděl, že je možné útočit pomocí komba, které se během dodržování kombosekvence stává silnějším a silnějším. V hlavě mi to udělalo CVAK podruhé a hra se stala najednou mnohem jednodušší! Boss, na kterého mi ve Wii verzi nestačilo 50 minut mi nyní skapal pod rukama (s velice podobnou výbavou) během minut deseti! Dá se říci, že konečně začínám hru hrát správně - vyzkouším si nového bosse, odhadnu nutnou taktiku, nagrinduju materiály na lepší brnění a zbraně a BUM a je po bossovi. To opakuji vlastně až do konce hry. Jelikož jsou bossové rozmanití, je i grind rozmanitý. Hra je velice zábavná a chytlavá, je to skoro jako chození do práce, když to chce člověk brát trochu vážně (hlavně tedy od šestihvězdičkových úkolů výše), je v tom úžasná matematika, která čeká na odhalení a vymačkání do maxima. Monster Hunter je skutečně něco jako Demon's Souls s orientací na předměty a grind. Japonská samohonka v tom nejlepším smyslu slova. Jenže... zároveň pro mne hra ztratila jistý punc. Monster Hunter už není ta hra, kde mi nestačilo na bosse 50 minut. O hře budu najednou vyprávět jinak. Zcela jistě bude mé vyprávění mnohem relevantnější, ale zároveň svým způsobem méně zajímavé. Někteří z vás to možná nevědí, ale já nejsem zas tak moc dobrý hráč. Jistě, jsou tituly, které mám skutečně zmáknuté - ale já dokážu vyprávět i o hře, kterou vůbec nechápu. Protože můj pocit ze hry je daný, i když hru chápu špatně - to je to co zde sdílím (jak jsem tomu dělal odjakživa při povídání si s kamarády ve vlaku či hospodě). Pokud mne hra zaujala (tak či onak), tak o ní něco napíšu. Vždyť proto je to "deník nespokojeného hráče", píšu své denní zážitky z her. Nepíšu návody a fundované rozbory (to jen ve výjimečných případech). Že moje texty někdy působí odborně i když nejsou - to je součást persony Dave de Sade, ultimátního hráče, který se ničeho nebojí - tedy že se nebojím hrát i hru, kterou neumím. Nepřišlo by mi zábavné psát z pozice impotenta. Nevypisuji se zde kvůli tomu, abych světu dokazoval, jak moc dobrej jsem. Píšu to proto, že mám pro hry vášeň a že mi hry dávají prožitky, které jiné médium nesvede. Jestli jsou ty prožitky dané zvládnutím anebo nezvládnutím hry není relevantní. Abych na druhou stranu "střílel do vlastních řad", u někte 96b rých her musím uznat, že je potřeba dostat do ruky poněkud srozumitelnější vysvětlení, než jaké hra dává. U některých her totiž hrozí, že přestanou bavit dříve, než hráč hru pochopí. Například jsem nedávno psal o B.A.T. a podobně by se daly shrnout i mnohé další staré hry (vlastně všechny, ke kterým nemáte manuál, oficiální hintbook nebo podporu v dobových magazínech - kupříkladu MNOHO her pro NES bylo snad záměrně nehratelných bez časopisu Nintendo Power - některé funkce hry byly jen velice obtížně odhalitelné bez pomoci zvenčí). A i třeba zmíněný Monster Hunter - chystám článek, jakéhosi průvodce do začátku hry. Byla by velká škoda, abyste tuto hru nehráli jenom proto, že nevíte, jak se má hrát. Jak jsem psal v článku o Wii verzi - sice jsem nakonec sáhnul po Wiki, ale absolutně jsem z ní nepochopil jisté zásadní věci, které hra sice sděluje - ale prostě mi to hlava nebrala. Nyní již chápu hru mnohem lépe - ale samozřejmě pořád ne dokonale. Existence průvodce z mého pera není důkazem toho, že jsem na hru odborník. Tak jako tak - už nemohu o této hře hovořit stejně, jako předtím. To je mi svým způsobem trochu líto - bavilo mne hru líčit, jako velice obtížnou. Ne snad, že by byla lehká - to v žádném případě - jenom je těžká z úplně jiného důvodu. Abych se vrátil na začátek článku - v současných hrách mi velice chybí, aby se hráč musel se hrou poprat, aby si to vítězství zasloužil. A chybí ten pocit pokory, kdy hru prostě odložím kvůli vlastní prohře. Většinu her nedohraju prostě proto, že jsou nudné nebo blbé. A jsem samozřejmě velice rád, když mne nějaká hra překvapí a jde proti proudu. Pořád ale platí, že po návodu sáhnu až v okamžiku naprostého zoufalství. Raději preferuji rady od známých, které jsou uzpůsobené mým otázkám - ale je teda fakt, že mí známí dost často Wiki studují a nemají to ze své hlavy. Trochu mi chybí takové to skupinové tápání, kdy jsme s Matějem třeba hráli nějakou adventuru třeba měsíc v kuse (anebo Frontiera, pamatuješ?) a telefonicky (tehdy ještě nemobilně!) jsme si sdělovali rady a zážitky, které jsme si tvrdě vydřeli. Taková dob 1000 a se sice už nemůže vrátit, ale jsem zkrátka vděčný, když se tu a tam podaří něco opravdu odhalit. Naposledy se mi to stalo u Crimson Shroud. Těsně po vyjití ji hrálo pár lidí a všichni jsme skončili na stejném místě. Anglický návod tedy ještě žádný napsaný nebyl (i když v době internetů to byla otázka doslova pár dní) a já byl velice hrdý, že jsem v rámci komunity přišel na řešení. Když ale pominu tuto hru, nestalo se mi to roky. Asi je to dané prohnilou dobou internetovou, ale to by bylo příliš laciné stěžování si. 6 komentářů: Mistře, smekám.OdpovědětVymazat Když je to o myšlení je to fajn, problém je, ikdyž si vymyslíte tu nejlepší strategii, je to pořád o skill u gamepadem, klávesnicí, myši.. prostě o šikovnosti rukou, nebo kordinaci mozek, nervy, ruce, plus předměne ještě psychické disciplíně, donutit se tim nestresovat.OdpovědětVymazat Já tehle skill moc nemám, až na FPS a když hraju hru, kde se to nějakém skákání na plošinky nebo přesném timmingu, tak selhávám. Což je do značné míry případ Dark Souls, který jsem dohrál asi do poloviny a to jen díky tomu, že jsem se aspoň davi hrát na klávesnici. Ještě chci říct, že nižší obtížnost, pro ten gamepad/skill mi nikdy nevadila, když člověk chce, může si to stížit sám.OdpovědětVymazat Třeba, že hraje Dungeon Mastera s jednim panákem, nebo že nepoužívá brnění, nebo že používá jen díky atd.. Nižší obtížnost neni problém, moc vysoká je, tam pak zbývá akorát cheatovat. Hrál v Dark Soul stejný místo znova a znova, pro mě zábava neni, pro mě je to smyslné protahování hry. Obtížnost jako nějaký geniální prvek designu neberu, obtížnost je dobrá, když se hráč snaží o něco nesmyslného, jako třeba vyvraždit celou vesnici..Odpovědi Vím, že máš problémy s psaním textu, takže se ti teď nechci posmívat nebo tak něco... ale myšlenka, že bych "...hrál Dungeon Mastera a používal jenom díky..." mne upřímně rozesmála ;).Vymazat Precist to prece jen jde, obcas se mi stavaji i vetsi boty ;) Navic jsem si nikdy poradne nezvyknul psat diakritikou...Vymazat RuThaNem souhlasim, podle mne by zaklad hry mel byt dohratelny pro vetsinu, ale pak by tam mely byt i vychytavky pro schopnejsi jedince. Kdyz si vzpomenu na San Andreas a jeho autoskolu, kolik to bylo vztekani, ale ten pocit, kdyz jsem si otevrel tu bugatku (cesta pres cele mesto v limitu pro 100% pro me to byl snad nejtezsi ukol ve hre). Jeste k tomu ZX, sam bych uz nemel na vetsinu tech her ani naladu, i kdyz si par vyjimek vybavuju, bohuzel vetsina z nich ma 16bit verzi. Ahoj parde, moc pěkný nostalgický článek! Obávám se, že i kvůli internetu se skutečně už časy HC objevování samotných principů hry už zřejmě nevrátí. I když...zřejmě nejvíc hráčského času (kterého už není moc) strávím hraním freeware strategií, rpg nebo dungeonů na newgrounds nebo jinde. Vlastně jsem se přistihnul, že mě nejvíc (podobně jako tebe) baví pronikání do hry a objevování samotných herních mechanismů. Jakmile už se jako hráč vezu a vím jak na to, přirozeně ztratím zájem.OdpovědětVymazat BTW když zmiňuješ Frontiera (budiž ty časy nikdy nevymazány z našich pivem těžce zkoušených pamětí), poslední dobou jsem nejvíc času strávil u nádherné předělávky Ur-Quan Masters, včetně bezbřehého objevování...možná ten nejdůležitější pocit je když nejseš veden a musíš si najít cestu sám, prostě nevíš a jsi nucen pomalu a náročně objevovat, odpracovat si to, věnovat hře čas a ono se to pak všechno začne pomalu vylupovat...


janča, (06. 05. 2013 10:39) Reagovat ahojky,já také trpím PP,už deset let.Přišli mi na to v osmnácti letech.Skoušeli mi ruzné léky,ale nakonec mi zabral cipralex-neurol.Ale jako mnoha z vás jsem si hrála na doktorku,protože za těch deset let jsem je vysadila několikrát.Zezačátku mi je dobře,někdy jsem vydržela i rok bez prášku,ale pak přišel stres a vždy se mi to vrátilo v mnohem horším stavu.Brnění rtu a celé hlavy,závratě a dokonce i halucinace.Právě ted se mi to vrátilo,protože jsem opět vysadila prášky.Pomáhá mi číst vaše odkazi,ale jedno bych vám chtěla poradit,nebudte tak hloupí a nevysazujte léky sami od sebe,je to hloupost a vždy se to vrátí a v horším stavu než předtím.těd už tři dny nejsem schopna nic udělat.Jen sedím kolíbám se a beru jeden neurol zadruhým.k tomu stresu se mi přidali víčitky,že jsem si opet hrála na doktorku a kdybych to nevisadila bylo by líp.tak se držte lidičky a hlavně poslouchejte doktory oni maj titul,takže ví o čem mluví :oops: janča, (06. 05. 2013 11:12) Reagovat zapoměla jsem dodat,že některé potraviny nebo nápoje mi to pokaždé zhorší,takže pokavad máte období kdy vám není zrovna nejlépe,tak se vyhíbej te-kávě,cigaretám a jiným kofejnovým produktum.Dokonce i čokoláda.naopak si pořidte medunkový čaj není to sice záchrana,ale pomuže vám to se trochu uklidnit.A hlavně nepijte alkohol.Maximálně tak dvě deci vína a to jen jednou za čas.Držím palečky. ;-) Jana, (06. 06. 2013 13:25) Reagovat Ahoj,stává se někomu z vás že jdete spát, nic vám není a pak při usínání z ničeho nic propadáte do tmy, jako když umíráte? Pak vás to hodí jakoby zpět, pak až teprve přijde ataka a pak až teprve strach jestli to vůbec zvládnete ustát a neumřete? Alice, (09. 07. 2013 06:56) Reagovat Ahoj, stává se mi někdy, že se propadnu do tmy a pak se zase vrátím. Je to takové zhoupnutí, co mě vyděsí, když usínám. Nevím, jestli myslíte zrovna tohle. Někde jsem o tom četla (také jsem z toho měla strach), že je to normální, že jak se člověk propadá do spánku, tak se to může stát, ale nemám potom tu ataku. Celkově netrpí panickou poruchou spíš různými fobiemi a úzkostmi. Slávina, (11. 12. 2013 20:00) Reagovat Ahoj Jani, takhle to přesně mám já, trvá to mnoho let a přichází to na mne čím dál častěji. Neléčím se, trpím a bojím se :-) Máš Ty nějakou radu a pomoc? Děkuji za odpověď, Slávina Olina, (12. 07. 2013 06:09) Reagovat Nedávno jsem měla zničehonic ataku. Nevěděla jsem, co to je, až pak jsem si našla víc na internetu. Pořádně mě to vyděsilo. Je to ak měsíc zpátky, ale od té doby nic. Žiju, ale ve strachu, že to přijde znovu. Jsem z toho zoufalá a pořád na to musím myslet. Jak často máte ty ataky? Je možné, že přijde jedna a pak už nic? Děkuji. Liza, (28. 07. 2013 09:59) Reagovat ahoj ..Mám PP už delší dobu beru Escilopram a neurol podle potřeby.Znepříjemňuje mi to život.Zdravý člověk to nepochopí.Nejhorší na tom je že ataky příjdou i když jsem v dobré náladě.Najednou začnu mít pocit velkého smutku a začnu zničeho nic brečet i když jsem mezi lidma nedá se to ovládat asi tak po 15 min.mě to přejde a jsem v pohodě.Taky jsem léky zkusila vysadit,na nějaký čas to bylo dobré a potom se to vrátilo..sám to člověk nemůže zvládnout je na to potřeba pomoc psychiatra...


text: Autor: Histes <magazin(at)postreh.com>, Téma: 2) Hudba, Vydáno dne: 15. 02. 2008 Zvolit jako zvukový nosič nejlepších skladeb soutěže gramodesku není ani tak snahou o návrat černého disku do povědomí lidí, ale spíše taktický tah. Prioritou tohoto projektu není zisk a proto lze celé album zdarma stáhnout z internetu, rozhlas jej může vysílat bez placení. Tím si však možná házíme sami klacky pod nohy – s takovou nic neprodáme. U CD možná - proč bych si koupil cédéčko, které si legálně vypálím ze stažených MP3? Navíc pro puntičkáře je k dispozici obal v tiskové kvalitě. Ovšem gramodeska plná jazzu, alternativy, folku i popu je jedinečnou příležitostí připomenout si, co je to vybalit zcela nový nepoškrábaný vinyl. Motivačním článkem většiny soutěží je peněžní odměna, my na ni neměli. Potřebovali jsme něco, čím bychom dostatečně motivovali i časově vytíženější studenty. Gramodeska se jevila ideálním prostředkem, což nakonec stvrdili i samotní soutěžící.


text: 13. leden je 13. den roku podle gregoriánského kalendáře. Do konce roku zbývá 352 dní (353 v přestupném roce). Svátek má Edita. Události Česko 845 – Na dvoře Ludvíka Němce, krále Východofranské říše, přijalo čtrnáct českých knížat křesťanství. 1501 – První kniha náboženských zpěvů v místní řeči (v češtině) vyšla tiskem. Obsahuje 89 hymn v českém jazyce. Název zpěvníku se neví, protože u jediné zachované kopie zrovna chybí první stránka. 1842 – Rakouská policie zatkla praktikanta pražského kriminálního soudu, Františka Ladislava Riegra (24). Byl obviněn z toho, že se tajně stýkal s polským revolucionářem Lukasiewiczem. 29. ledna byl zproštěn obvinění a propuštěn na svobodu. 1968 – Automobilka Tatra a Carrozzeria Alfredo Vignale uzavřely smlouvu o designu nových osobních automobilů typové řady Tatra 613. 1981 – Mluvčími Charty 77 se stali Václav Malý a Bedřich Placák. Svět 1099 – Křižáci vytáhli z Antiochie na Jeruzalém. 1128 – Papež Honorius II. uznal řád templářských rytířů a prohlásil jej Armádou Boží. 1404 – Anglický parlament odsouhlasil Act of Multipliers zakazující alchymistům použít svých znalostí k výrobě vzácných kovů. (Vycházelo to z obavy, že by jakýkoliv alchymista mohl zruinovat království). 1822 – Byla vyhlášena nezávislost Řecka. Osmanskou říší však byla uznána až v roce 1830. 1943 – Druhá světová válka: Adolf Hitler nařídil totální mobilizaci v Třetí řiši. 1944 – Sovětská vojska zahájila Leningradsko-novgorodskou operaci, při níž došlo k prolomení blokády Leningradu 1945 – Sovětská vojska zahájila přímý útok na Východní Prusko – Východopruskou operaci. 1991 – Sovětští vojáci a milice u Vilniuské televizní věže násilně rozehnaly demonstraci za litevskou nezávislost a zabili při tom 14 neozbrojených civilistů. 2012 – Při ztroskotání výletní lodi Costa Concordia u italského ostrova Giglio zahynulo 32 lidí. Narození Automatický abecedně řazený seznam viz :Kategorie:Narození 13. ledna Česko 1403 – Oldřich II. z Rožmberka, šlechtic a politik († 28. dubna 1462) 1561 – Šimon Podolský z Podolí, malíř a kartograf († 1617) 1749 – František Faustin Procházka, kněz, spisovatel a knihovník († 2. prosince 1809) 1818 – František Kavan, skladatel a sbormistr († 6. prosince 1896) 1819 – Ignác Vondráček, ostravský důlní podnikatel († 14. června 1887) 1845 – Karel Eichler, římskokatolický kněz, hudebník a spisovatel († 25. dubna 1918) 1853 – Antonín Rezek, historik a politik († 4. února 1909) 1859 – Viktor Tietz, šachista německé národnosti († 8. prosince 1937) 1865 – Karel Jonáš, československý politik († 2. května 1922) 1869 – Rudolf Kuchynka, historik umění († 27. června 1925) 1870 – Josef Králíček, kanovník Katedrální kapituly u sv. Štěpána v Litoměřicích († 17. dubna 1939) 1879 – Julius John, československý politik německé národnosti († ?) 1882 – Karel Hrdina, klasický filolog a překladatel († 28. srpna 1949) 1885 – Josef Štětka, komunistický politik († 24. října 1963) 1886 – August Žáček, fyzik († 28. října 1961) 1888 Ferdiš Duša, grafik, malíř a keramik († 1. prosince 1958) Vasil Atanas Božinov, hudební skladatel bulharského původu († 16. listopadu 1966) 1889 – Vincenc Charvát, legionář a levicový politik († 25. ledna 1947) 1893 – Jan Evangelista Zelinka, skladatel, klavírista a hudební publicista († 30. června 1969) 1904 – Karel Bidlo, fagotista († 13. července 1992) 1906 – Josef Matoušek, historik a vysokoškolský pedagog († 17. listopadu 1939) 1914 – Václav Maňas starší, hudební skladatel a hudebník († 30. září 1997) 1917 – Hančí Baarová, spisovatelka († 18. května 1947) 1920 – Robert Vrchota, herec († 25. dubna 1993) 1921 – Werner Forman, spisovatel († 13. února 2010) 1922 – Bohumír Matal, malíř († 7. července 1988) 1925 – Marie Terezie Brichtová, mniška, překladatelka katolické literatury 1930 – Miloš Zapletal, spisovatel, autor knih pro mládež a sběratel her 1934 Oldřich Unger, rozhlasový reportér, herec († 16. července 2015) Vratislav Varmuža, výtvarník, sochař a pedagog 1938 – Václav Větvička, botanik a popularizátor vědy 1940 – Jaroslav Eliáš, lékař, předseda Společnosti pro duchovní hudbu 1942 – Petr Brožek, hudebník a herec 1943 – Josef Černý, malíř 1947 Karel Bělina, horolezec Jaroslav Drbohlav, herec († 28. dubna 1985) Jiří Roupec, novinář, písničkář a cestovatel 1950 – Anna Malchárková, básnířka, prozaička, sběratelka folkloru 1951 Zuzka Bebarová-Rujbrová, komunistická politička František Bublan, politik, bývalý ministr vnitra 1953 – Ivo Pelant, dramaturg a scenárista 1955 – Vojtěch Filip, předseda Komunistické strany Čech a Moravy 1956 – Luděk Fiala, lékař, spisovatel, diplomat 1968 – Ester Kočičková, textařka, zpěvačka a moderátorka 1972 – Miroslav Žamboch, spisovatel, autor fantasy a science fiction 1977 – Andrea Černá, herečka Svět 1182 – Anežka Babenberská, uherská královna (* 1151/1154) 1333 – Jindřich II. Kastilský, král Kastilie a Leónu († 29. května 1379) 1566 – Marie Brunšvicko-Lüneburská, německá šlechtična, vévodkyně a princezna († 13. srpna 1626) 1596 – Jan van Goyen, holandský malíř († 27. dubna 1656) 1610 – Marie Anna Habsburská, rakouská arcivévodkyně († 25. září 1665) 1635 – Philipp Jacob Spener, německý teolog († 5. února 1705) 1698 – Pietro Metastasio, italský spisovatel a básník († 12. dubna 1782) 1736 – Franz Ferdinand von Schrötter, rakouský univerzitní profesor, právník, historik († 3. června 1780) 1763 – Louis Alexandre Andrault de Langeron, ruský generál francouzského původu († 4. července 1831) 1766 – Beyhan Sultan, osmanská princezna a dcera sultána Mustafy III. († 7. listopadu 1824) 1808 – Salmon P. Chase, americký právník a politik († 7. května 1873) 1809 – Friedrich Ferdinand von Beust, saský a rakouský politik († 23. října 1886) 1812 – Victor de Laprade, francouzský básník, spisovatel a politik († 13. prosince 1883) 1813 – Ljudevit Vukotinović, chorvatský spisovatel a politik († 17. března 1893) 1827 – Nikolaj Nikolajevič Beketov, ruský fyzikální chemik († 13. prosince 1911) 1836 – Giuseppe Abbati, italský malíř († 21. února 1868) 1843 – Louis Léger, francouzský spisovatel a slavista († 30. dubna 1923) 1845 – Félix Tisserand, francouzský astronom († 20. října 1896) 1848 – Franz von Soxhlet, německý zemědělský chemik († 5. května 1926) 1864 – Wilhelm Wien, německý fyzik († 30. srpna 1928) 1866 – Vasilij Sergejevič Kalinnikov, ruský hudební skladatel († 11. ledna 1901) 1870 – Jędrzej Moraczewski, předseda polské vlády († 5. srpna 1944) 1872 – Axel Malmström, švédský novinářský fotograf († 7. července 1945) 1873 – Joshua Benoliel, dvorní fotograf krále Karla I. Portugalského († 3. února 1932) 1874 – Jozef-Ernest van Roey, belgický arcibiskup a kardinál († 6. srpna 1961) 1876 Erhard Schmidt, německý matematik († 6. prosince 1959) Fatma Pesend Hanımefendi, jedenáctá manželka osmanského sultána Abdulhamida II. († 5. listopadu 1924) 1882 – Alois Hitler mladší, bratr německého diktátora Adolfa Hitlera († 20. května 1956) 1887 – Hedd Wyn, velšský básník († 31. července 1917) 1889 – Lev Zacharovič Mechlis, sovětský generál a politik († 13. února 1953) 1891 Julio Baghy, maďarský herec, režisér a esperantista († 18. března 1967) Michal Pro, jezuitský kněz a mučedník, katolický světec († 23. listopadu 1927) 1893 Clark Ashton Smith, americký spisovatel, básník a malíř († 14. srpna 1961) Chaïm Soutine, litevský malíř († 9. srpna 1943) 1895 – Jan Burgers, nizozemský fyzik († 6. června 1981) 1898 – El'azar Menachem Man Šach, jeden z vůdčích charedi rabínů († 2. listopadu 2001) 1899 – Lev Kulešov, sovětský filmař a filmový teoretik († 29. března 1970) 1902 – Karl Menger, rakouský matematik († 5. října 1985) 1903 – Ruth Harriet Louise, americká fotografka († 12. října 1940) 1911 – Guido del Mestri, italský kardinál († 2. srpna 1993) 1913 – Martin Martinček, slovenský fotograf († 1. května 2004) 1914 – Ján Futák, slovenský kněz a botanik († 7. července 1980) 1915 – Felix Vašečka, slovenský odbojář a komunistický politik († 7. září 2001) 1920 – Tokudži Iizuka, japonský válečný pilot 1924 – Paul Karl Feyerabend, rakouský filozof († 11. února 1994) 1927 – Sydney Brenner, jihoafrický biolog, nositel Nobelovy ceny za fyziologii a lékařství († 5. dubna 2019) 1928 – Karol Machata, slovenský herec († 2016) 1929 – Joe Pass, americký jazzový kytarista († 23. května 1994) 1931 – Elias Menachem Stein, americký matematik († 23. prosince 2018) 1932 – Joseph Zen Ze-kiun, čínský kardinál 1933 – Paul Biya, kamerunský politik 1938 Daevid Allen, australský básník, skladatel, kytarista, zpěvák († 13. března 2015) William B. Davis, kanadský herec Jean Cabut, francouzský karikaturista († 7. ledna 2015) 1940 – Edmund White, americký spisovatel 1941 – Pasqual Maragall i Mira, španělský politik 1942 – Carol Clevelandová, britská komediální herečka 1943 – Willie Alexander, americký hudebník 1947 John Lees, anglický kytarista a zpěvák Carles Rexach, španělský fotbalista a trenér Chris Thomas, britský hudební producent 1948 – Leon Hendrix, americký zpěvák a kytarista, bratr Jimiho Hendrixe 1949 – Rákeš Šarma, první indický kosmonaut 1954 Bruno Coulais, francouzský hudební skladatel Trevor Rabin, jihoafrický hudebník, producent a skladatel 1955 – Jay McInerney, americký spisovatel 1956 – Dwight H. Little, americký filmový režisér 1957 – Mark O'Meara, americký golfista 1958 – Lena Sabine Berg, švýcarská herečka 1959 – James Lomenzo, americký muzikant (Megadeth) 1960 – Eric Betzig, americký fyzik, Nobelova cena za chemii 2014 1961 – Julia Louis-Dreyfus, americká herečka 1966 – Patrick Dempsey, americký herec 1969 Stephen Hendry, skotský hráč snookeru Stefania Belmondová, italská lyžařka 1970 Marco Pantani, italský cyklista († 14. února 2004) Shonda Rhimes, americká scenáristka, režisérka, autorka seriálu Chirurgové 1973 – Nikolaj Chabibulin, ruský hokejista 1977 – Orlando Bloom, anglický herec 1981 – Jason James, americký baskytarista (Bullet for My Valentine) 1982 – Guillermo Coria, argentinský tenista 1989 – Triinu Kivilaan, estonská zpěvačka 1997 – Connor McDavid, kanadský hokejista Úmrtí Automatický abecedně řazený seznam viz :Kategorie:Úmrtí 13. ledna Česko 1572 – Jan Augusta, kazatel a biskup Jednoty bratrské (* 1500) 1847 – Antonín Boček, archivář a historik (* 20. května 1802) 1888 – Jan Piperger, pražský kat (* 1838) 1910 – Anton Schuster, poslanec Českého zemského sněmu (* ? 1847) 1916 – František Lützow, šlechtic, diplomat, historik a spisovatel (* 21. března 1849) 1928 – Antonín Vřešťál, rektor Karlovy univerzity (* 23. října 1849) 1929 – Franta Župan, pedagog a spisovatel (* 23. května 1858) 1940 František Maloch, botanik a učitel (* 24. dubna 1862) Karel Svoboda-Škréta, malíř (* 28. ledna 1860) 1947 – Karel Pavlík, sochař (* 29. května 1874) 1961 – František Drtikol, fotograf, grafik a malíř (* 3. března 1883) 1972 – František Čáp, režisér (* 7. prosince 1913) 1992 – Harry Macourek, dirigent, sbormistr a skladatel (* 11. dubna 1923) 1993 – Jaroslav Vaniš, historik (* 12. dubna 1923) 1996 – Ester Krumbachová, režisérka, dramatička, spisovatelka, scenáristka, výtvarnice, scénografka a kostýmní návrhářka (* 12. listopadu 1923) 1998 – Vlasta Fialová, herečka (* 20. ledna 1928) 1997 – Vladimír Miltner, indolog (* 6. července 1933) 2013 – Jiří Popper, zpěvák (* 22. května 1930) Svět 367 – Sv. Hilarius z Poitiers, latinsky píšící teolog (* asi 315) 888 – Karel III. Tlustý, král švábský, italský a franský (* okolo 832) 1177 – Jindřich II. Babenberský, falckrabě rýnský, rakouský markrabě, bavorský a rakouský vévoda (* 1107) 1151 – Suger, francouzský spisovatel, opat kláštera Saint-Denis (* 1081) 1182 – Anežka Babenberská, uherská královna a korutanská vévodkyně (* 1151/1154) 1330 – Fridrich I. Sličný, císař Svaté říše římské (* 1289) 1363 – Menhard Bavorský, hornobavorský vévoda a tyrolský hrabě 1521 – Ču Čchen-chao, člen dynastie Ming (* ?) 1599 – Edmund Spenser, anglický básník (* přibližně 1552) 1625 – Jan Brueghel starší, belgický malíř (* 1568) 1654 – Jacques Lemercier, francouzský architekt (* 1585) 1717 – Maria Sibylla Merianová, švýcarská malířka a entomoložka (* 2. dubna 1647) 1766 – Frederik V., dánský a norský král (* 31. března 1723) 1797 – Alžběta Kristýna Brunšvicko-Bevernská, pruská královna (* 8. listopadu 1715) 1800 – Petr Biron, kuronský a semgalský kníže (* 15. února 1724) 1836 – Jules Armand Louis de Rohan, francouzský šlechtic z rodiny Rohanů a voják (* 20. října 1768) 1841 – Bertrand Barère de Vieuzac, francouzský politik a novinář (* 10. září 1755) 1843 – Luisa Augusta Dánská, dánská princezna (* 7. července 1771) 1844 – Joseph Strutt, anglický filantrop (pokřtěn 19. září 1765) 1847 – Josef Habsbursko-Lotrinský, uherský palatin (* 9. března 1776) 1857 – József Szén, maďarský šachový mistr (* 9. července 1805) 1882 Szymon Syrski, polský přírodovědec (* 24. října 1829) Samuel Boden, anglický šachový mistr a novinář (* 4. dubna 1826) 1885 – Schuyler Colfax, americký politik (* 23. března 1823) 1894 – William Henry Waddington, francouzský numismatik, archeolog a politik (* 11. prosince 1826) 1897 – David Schwarz, chorvatský průkopník letectví (* 20. prosince 1852) 1900 – Peter Waage, norský chemik (* 29. června 1833) 1906 – Alexandr Stěpanovič Popov, ruský fyzik (* 16. března 1859) 1907 – Jakob Hurt, estonský lingvista, teolog a folklorista (* 22. července 1839) 1920 – Heinrich von Pitreich, ministr války Rakouska-Uherska (* 10. listopadu 1841) 1924 – Eugen Ruffínyi, objevitel Dobšinské ledové jeskyně (* 1. března 1846) 1926 – Erwin von Schwartzenau, ministr vnitra Předlitavska (* 11. září 1858) 1929 – Wyatt Earp, americký šerif (* 19. března 1848) 1931 – Kálmán Kandó, maďarský inženýr, vynálezce (* 10. července 1869) 1932 – Sofie Pruská, řecká královna (* 14. června 1870) 1935 – Heinrich Schenker, rakouský hudební teoretik a skladatel (* 19. června 1868) 1941 – James Joyce, irský romanopisec a básník (* 2. února 1882) 1946 – Wilhelm Souchon, německý a osmanský admirál (* 2. června 1864) 1948 – Solomon Michoels, sovětský divadelní herec a ředitel Moskevského státního židovského divadla (* 16. března 1890) 1956 Myra Albert Wiggins, americká malířka a fotografka (* 15. prosince 1869) Lyonel Feininger, německo-americký malíř a karikaturista (* 17. července 1871) 1957 – Felix Bryk, švédský antropolog, entomolog a spisovatel (* 21. ledna 1882) 1963 Sylvanus Olympio, prvním prezident nezávislého Toga (* 6. září 1902) Sonny Clark, americký klavírista (* 21. července 1931) 1974 – Ludwig Ferdinand Clauß, antropolog, psycholog a rasový teoretik nacistického Německa (* 8. února 1892) 1978 Hubert Humphrey, americký státník a politik (* 27. května 1911) Maurice Carême, belgický spisovatel a básník (* 12. května 1899) 1979 – Sabu Martinez, americký hráč na bonga (* 1930) 1982 – Marcel Camus, francouzský filmový režisér a scenárista (* 21. dubna 1912) 1983 – Barry Galbraith, americký jazzový kytarista (* 18. prosince 1919) 1993 Hugh Walters, britský spisovatel sci-fi (* 15. června 1910) René Pleven, premiér Francie (* 15. dubna 1901) 1995 – Ray Johnson, americký výtvarník (* 16. října 1927) 2000 John Ljunggren, švédský olympijský vítěz v chůzi (* 9. září 1919) Enric Valor i Vives, valencijský vypravěč a filolog (* 22. srpna 1911) 2007 – Michael Brecker, americký jazzový saxofonista (* 29. března 1949) 2010 – Ed Thigpen, americký jazzový bubeník (* 28. prosince 1930) 2014 Ronny Jordan, britský kytarista (* 29. listopadu 1962) Roscoe Howells, velšský spisovatel, historik a novinář (* 27. října 1919) 2017 – Eugene Cernan, americký pilot a astronaut (* 14. března 1934) Svátky Česko Edita Záviš Leontýna Gudrun Hjalmar Svatoslav Svět Slovensko: Rastislav Togo: Den osvobození Ghana: Den vykoupení USA: Pamětní den Stephena Fostera (USA) Švýcarsko: Meitlisunntig Festival-Woman in Villmergen War (je-li neděle) Švédsko, Norsko: Tyvendedagen/St Knute (20.den po Vánocích) Liturgický kalendář Hilarius z Poitiers Blahoslavená Veronika z Binaska (1445–1497) Pranostiky Česko Svatý Hilarius – vyndej saně, schovej vůz! Externí odkazy Lednové dny