19. 10. 2011 Gran Turismo 5 potřetí a naposledy 2.0 Při sledování světové politické scény se stáváme pravidelnými svědky bulvárních událostí, které zdánlivě nesmyslně ovlivňují dějiny. Například si vezměte ty řady sexuálních skandálů vlivných osob. Jak například souvisí sexuální radovánky Billa Clintona s jeho výkonem v čele Spojených Států? Pochybuji, že existuje nějaká korelace mezi sukničkářstvím a pragmatickým vedením politicko-ekonomického subjektu. V tento okamžik nastupuje zcela jiná rovina, takzvaně morální. Jak může člověk s tak mrzkými choutkami reprezentovat světovou velmoc, lid, který absolutně pohrdá jakoukoliv sexualitou a žije v přísném celibátu, takže Mirek Dušín by nikdy...! A teď se podívejte k nám. Náš prezident si smočí v kdejaké díře a nám smějícím se bestiím je to úplně fuk. Je zkrátka vidět, že někdy se dají věci hodnotit bez ohledu na jakousi reálnou kvalitu čistě na základě pověsti. Je-li nechvalná, je zcela lhostejno, kolikrát se budeme ujišťovat ve faktech. Stačí, aby zavládla "blbá nálada" a je to všechno pryč. A to přesně se stalo slepici Zoře 1000 . Ech - to přesně se stalo prezidentovi mezi automobilovými hrami. Gran Turismo 5 dostalo (údajně) zásadní update 2.0, který má za úkol všem vytřít zrak. Přenesme se do horkého léta roku 2010, kdy jsem s Peťáskem vedl zasvěcenou debatu při pokuřování na balkoně. Téma hovoru - blížící se Gran Turismo 5. Stihnou to vydat v roce 2010? Podle všeho je vydání na spadnutí, ale dosavadní ukázky, screenshoty, videa (nikoliv trailery) a konec konců i Trial demoverze nevypadaly finalizovaně. A tak jsem nadhodil možnost, že hra možná vyjde ještě do Vánoc, ale že nebude hotová. Že teprve patche a dodělávky dotáhnou hru do finalizované podoby. Takže "opravdového" Gran Turisma 5 se dočkáme až v roce 2011. Debata se posléze rozvinula do obecnější roviny - jak je možné, že "neznámé" studio Turn10 dokázalo v nesrovnatelně kratším čase vyprodukovat titul, který v horším případě srovnal krok s dosavadním králem atd. No a je to tady. Podzim 2011 a majoritní update 2.0 je mezi námi. Seznam změn a novinek je dlouhý a dechbouroucí. Dechberoucí hlavně proto, že si člověk uvědomí, v jak nedodělaném stavu byla hra vydána. Po stažení více než jednoho gigabajtu dat se konečně dočkáme: - možnosti přetáčení replaye (avšak pořád nelze přetáčet plynule, pouze po segmentech) - kokpitu non-premium aut (avšak jen siluety, tedy na úrovni Gran Turisma pro PSP) - oficiální podpory pro volanty G25 a G27 (teprve teď?) - ukládání tří nastavení tuningu našich vozidel pro různé závody (aniž bychom si je mohli pojmenovat) - vylepšenou fyziku a umělou inteligenci (no nekecej!) - několik nových aut (11 nových identických NASCAR aut se skutečně hodí) - ukládání pozice v endurance závodech (čímž se poněkud ničí jejich smysl - měli naopak zakázat pauzování) - celá řada serepetiček, jako vylepšené menu, online režim, rychlejší loadingy, podpora DLC, méně grafických bugů, manuální změny počasí a času při závodu a třeba i nové intro (které evidentně zabralo dost práce) Co to znamená? Vydání patche 2.0 je ve skutečnosti dokonalou ilustrací kyselého úsměvu, který všichni (anti)fandové GT5 dobře znají. Místo toho, aby pátý díl krále s jistotou zadupadl nepočetnou konkurenci do země, dostali jsme něco úplně jiného. Svým způsobem revoluční hru, kterou vlastně zas tak nikdo moc nechtěl a které chybí polovina featur konkurence. A dokonce i nyní s verzí 2.0 se nedá říct, že by Gran Turismo tak docela srovnalo krok s Forzou. Co se stalo špatně? Zdánlivě nic. V podstatě jediné dvě podstatné věci, které momentálně hře chybí, je tuning vzhledu vozidel (obecně - detailnější tuning) a realisticky pojatá kariéra (pozor - nehovořím o online). Pokud je vám vzhled vozidel lhostejný, jako mně, máme před sebou "RPG like" kariéru, která sice není realistická, ale je pořád zábavná. Tak se dá říci, že jsme dostali do ruky definitivní Gran Turismo 5, tak jak ho Kazunori zamýšlel. Konečně. Jakoby snad roční zpoždění a tedy vydání nyní, mohlo uškodit... Takže k věci. Je nyní Gran Turismo 5 dokonalou hrou, na kterou jsme čekali? Téměř! K dokonalosti chybí opravdu jen drobnosti. Fyzikální engine mi přišel už v základní verzi dostatečný, podobně tak umělá inteligence. Takže je-li tady nějaká změna k lepšímu, je pro mne neviditelná. Pořád ale platí, že jezdci se chovají vesměs uv 1000 řitelně, bourají vysloveně jen v okamžicích, kdy nezvládnou řízení a celkem chytře se vyhýbají překážkám na trati. Jelikož jsem na úrovni 30 (z maximálních 40), tak už člověk vidí rozdíly v chování proti levelu 20 (stačí porovnat replaye). Nejvíce detailů v chování řidičů si ale člověk všimne v B-Spec režimu, který je mimochodem docela zábavný, když víte "jak na to". Na rozdíl od Forzy, kde mi přijde umělá inteligence přesaturovaná, připomínají replaye v Gran Turismu opravdové závody normálních i profesionálních jezdců. Podobně tak hodnotím i chování vozidel na trati. Auta se správně natřásají a naklánějí, vliv přenášení těžiště, případně vlhkosti trati a stavu vozidla - to vše má smysl řešit. Opět - oproti Forze to není tak přepálené, působí to uhlazeně a vesměs realisticky. Zde není co řešit, "to hlavní" zvládá Gran Turismo bezchybně. Nesouvisí to s updatem 2.0, ale Kazunori nakonec srovnal krok s kariérou. Klasická offline nabídka závodů je nyní zatlačena do pozadí. Vše se točí kolem "denní" nabídky závodů, která je ekvivalentem "kalendáře akcí" z Forzy, akorát více realisticky - jelikož vše běží v reálném čase (na denní bázi). Každý týden se můžeme účastnit vtipně nastavených výzev, které zdůrazní detaily jednotlivých tratí i vozů. Samozřejmě to bez online nejde. Samotný BlueRay disk nabízí vlastně méně, než Gran Turismo 2 ve své době. Avšak kdo je dneska offline, že? Je to tedy velké plus pro hru. Z faktického hlediska jsou tady jen dva body, které Gran Turismo 5 dělí od dokonalosti. Fyzikální destrukce vozidel u premium i non-premium vozů je na hranici přijatelnosti. Opět - Forza má tento systém na můj vkus přepálený, ale pořád jde o lepší výsledek, než předvádí Kazunori. V bodě druhém jde o vítězství Pyrrhy. Remote závody. Myšlenka ladit svoje jezdce skrz browser je podle mne naprosto skvělá, ale fatálně nevyužitá. Nelze jezdit standardní B-Spec závody, nelze jezdit s vypnutou konzolí. Škoda. Update 2.0 splnil to hlavní. Dostal mne ke hře zpátky. To je cenná zásluha. Vzhledem k tomu, že denní závody sypou dost odměn a že motivují k objevování nových aut. Vzhledem k tomu, že jsou loadingy zásadně rychlejší. Vzhledem k tomu, že celkový počet nahraných hodin se blíží dvoustovce. Vzhledem k tomu, že jsem si začal užívat i B-Spec a ten blbej remote. Vzhledem k tomu, že Polyphonic mají tak málo zaměstnanců. Vzhledem k těmto aspektům musí člověk objektivně uznat, že Gran Turismo 5 konečně dozrálo a že i když nemá fatální náskok před konkurencí, jde o výjimečnou a skvělou hru. Experimentální hodnocení X/10 se tak snadno mění na 9/10 k plné spokojenosti všech zúčastněných. Jenže je tady ten problém s pověstí, který jsem nakousl na samotném začátku. Gran Turismo 5 pošpinilo cennou značku svým předčasným a nedokonalým vydáním. Nesplnilo očekávání, nenaplnilo kýbl hype. Tážu se nyní, po téměř roční odstupu - nebylo toho již dost? Nebylo dost oněch posměšných videí "GT5 AI fail" na Youtube? Nebylo dost těch komických článků Gutu Joea? Nebylo dost poznámek o tom, jak Kazunori mastí po nocích Forzu a na svou značku kašle? Já myslím, že toho bylo dost. Už jenom to, že to tady takhle strašně okecávám je vlastně špatně. Myslím, že je na čase přestat být tím falešně morálním cudným Američanem a být tak trochu Čechem. Podívat se na to s odstupem, co jsme si to jsme si. Zkuste vnímat kvality hry bez předsudků. Zkuste se za své peníze bavit, místo rejpání do nesmyslů. Vždyť je to hra. A skvělá k tomu. A o to by mělo jít především. Nebo si odvoláme výjimečného pohlavára za to, že má svoje lidské, s profesí nesouvisející, chyby? 2.0 nemá šanci změnit pověst. Dle Murphyho zákona se pokazilo všechno 1000 , co se pokazit mohlo. Nakonec, s mnoha oděrkami, tady máme finální produkt. Nejde jednoznačně říci, zda-li předstihl svou konkurenci. Nejde jednoznačně říci, zda je nejlepší v sérii. Je to všechno komplikovaná situace, jejíž analýza vyžaduje čas. Pakliže ten čas investujete, začnete se dívat na svět jinak. Pokud ten čas neinvestujete, klikněte sem a vzhůru na internet si trochu zatrollit! P.S.: Podle mne jsou nyní obě konkurenční hry vzácně vyvážené a moc se na tom s příchodem nové Forzy nezmění (ještě jsem ji nehrál). V rámci série je ale pětka dle mého názoru na vrcholu. 1 komentář:


Další důvod, proč jsem se rozhodl tento článek sepsat, je analogie se současnou herní situací. Ačkoliv se změnila pravidla a trh, některé prvky má situace před krachem v roce 1983 až nápadně podobné se situací v současnosti. A jelikož samotný popis na Wikipedii 1000 mi nepřijde zdaleka dostatečně vysvětlující, rozhodl jsem se to sepsat svými slovy tak, jak tomu rozumím sám nejlépe. Nebylo to ovšem jednoduché. O takto starých událostech se dochovalo relativně málo informací, na nějaké pamětníky můžeme (v rámci bývalého Československa) zapomenout (jejich vzpomínky lze těžko vztáhnout k celosvětovému měřítku). Výchozím bodem se tak stal dokument BBC „Commerical Breaks - A documentary about the Imagine and Ocean“, který velice pěkně mapuje toto období, ovšem zejména z hlediska několika vybraných, v té době největších firem a to pouze ve Velké Británii. Ovšem odkazů na další informace bylo nakonec tolik, že jsem je nestihl zpracovávat. Dokument „Rise of the Video Game“ (asi 10 dílů) na Discovery Channel také odhalil mnoho detailů, stejně jako obecný dokument „History of Videogames“ (opět Discovery). Odtud se již bylo čeho chytnout a plody strýčka Googla v mé režii najdete níže. Celkem jsem strávil nad sumarizací informací asi půl roku s přestávkami. Tyto dokumenty mne rovněž přiměly k mé práci na článku „Vývoj grafického designu ve hrách“, ale o tom až jindy. Na úvod by se asi ještě patřilo podotknout, že téměř veškeré informace ohledně krachu videoher se vztahují vždy k evropskému a zejména severoamerickému trhu. Situace v Japonsku byla zcela odlišná a nastavila po videoherním krachu odlišnou cestu, kterou zde nerozebírám. _____________________ Počítačové hry na svém úsvitu nebyly příliš komplikované. Možnosti výkonu obvykle osmibitových systémů, omezení paměti a cenové aspekty znemožňovaly vývojářům vytvářet nějaké obskurně komplikované hry. První střílečky, hry jako PacMan, Asteroids a mnoho dalších se stalo tváří nastupující éry počítačových her, která z komerčního hlediska započala kolem roku 1977, kdy Atari uvedlo na trh svou herní konzoli Atari VCS (resp. Atari 2600), navazujíce tak na bohaté zkušenosti z produkce automatových her. Tyto herní konzole se obvykle přímo opíraly o produkci her pro herní automaty. Ta samá hra se s určitým zpožděním vždy objevil na domácí konzoli. Jakmile teda zákazník nacpal dost peněz do samotného automatu, mohl si jednorázovou koupí domů přinést podobný zážitek. Takový byl princip téměř všech her z té doby. Důvodů, proč tento mladičký trh s raketovým startem téměř skončil je jistě mnoho, ale hlavní rysy, komplementárně spojené, jsou rozhodně tyto dva: 1) Nástup éry osobních počítačů 2) Přesycení trhu i zákazníků herními produkty Herní konzole z konce sedmdesátých let byly se svou cenou velice příznivé pro většinu zákazníků a dobyly si tak jejich srdce. Avšak rozvoj mikroprocesorů ukázal, že za téměř stejné peníze (Atari 2600 stálo přibližně 200 dolarů) je možné mít nejenom pouhý jednoúčelový automat, ale také plnohodnotný osobní počítač, do té doby doménou ve výzkumných ústavech. Agresivní marketing firem Commodore nebo Apple („Proč si kupovat jen herní konzoli, když můžete mít rovnou počítač“) způsobil masivní popularitu mnoha počítačů. Commodore VIC-20 stál přibližně 300 dolarů a Commodore postupem času tlačil cenu dolů až na 180 dolarů v případě C64. Na rozdíl od firmy Atari, která se opírala o vlastní hry na automatech, nebyly pro tyto systémy žádné hry „do zač 1000 átku“. Ale díky tomu, že možnosti osobních počítačů po technické stránce přece jen převyšovaly možnosti konzolí, začalo se na ně brzy dívat jinak. Také ovládání her pomocí klávesnice umožnilo překročit stín nízké komplexity automatových her. Z hlediska rozvoje her to byl dobrý krok. Pro osobní počítače se programovalo prakticky stejně snadno, jako pro konzole, jelikož vnitřní systém byl stále osmibitový a programovací jazyky se jen lišily možností využívání zákaznických čipů stroje. Začaly také postupně vznikat hry pouze pro osobní počítače, které neměly kořeny v automatových předlohách a žánr jako takový se posunul kupředu. Problém byl ale jiný. Díky přístupnosti počítačů a programovacích jazyků se postupem času samotné programování přestalo stávat něčím výjimečný. Téměř každý mohl začít programovat. Už to nebylo o navrhování integrovaných čipů, které mohly vyrábět jen laboratoře, ale šlo o univerzální mikroprocesorové stanice s pohodlným programovacím jazykem. A jelikož každý mladistvý toužil naprogramovat si ty skvělé hry, které hrává normálně na automatech za peníze, začaly vznikat první amatérské klony jednoduchých her. To jsme právě v roce 1980, kdy se rozjížděla firma Activison se svými prvními „domácími hity“, které naprogramovali dva mladí kluci v pokojíku a vydělali miliony. Herní průmysl přilákal spoustu šikovných amatérů, kteří na domácích počítačích začali zkoušet štěstí a produkovali další a další hry. V roce 1983 existovalo pouze ve Velké Británii přes 400 vydavatelství na počítačové hry. Samozřejmě, že v tomto období budeme těžko hovořit o nějakých vývojařských studiích, převážná většina her byla stvořena jedním člověkem, jen výjimečně šlo o početnější tým. Největší vydavatelství, jako třeba Ocean, měsíčně přijalo k posouzení 100 her (z čehož byla většina i vydána), ale dalších 500 her odmítli. Tato čísla jsou z dnešního hlediska naprosto šílená a to hovoříme pouze o Velké Británii, v USA jde o čísla adekvátně vyšší. Vydavatelé si ale byli vědomi, že amatérští programátoři nemají schopnosti na vymýšlení nových her z hlediska obsahu a že 99% jejich produkce jsou klony již existujících her s jinou úvodní obrazovkou, barvami a názvem. Proto byli lidé i s relativně malým potenciálem vyvažováni zlatem. Pokud by vám bylo šestnáct, spíchli byste na ZX za týden nějakou hru, která není úplný klon Asteroids nebo Pacmana, dostali byste u firmy Ocean na ruku 1000 liber a nabídku na hlavní pracovní poměr. Nadhodnocování bylo dalším problémem, ale Ocean zoufale potřeboval mladé a kreativní lidi. V tomhle průmyslu je kdokoli nad třicet považovaný za starého. Toto byly důvody, proč se jednotlivá vydavatelství snažili o vlastní, inhouse produkty. Ty měly tvořit hlavní příjem při vánočních trzích a podstatně se lišily. Jedním z těchto inhouse studií byla také firma Imagine, kteří se později zformovali do nikoho jiného, než Psygnosis (a dodnes dělají hry pod hlavičkou Studio Liverpool). Ti pracovali přímo pod vedením vydavatelství Ocean na hře, která se měla podstatně lišit od ostatních produktů své doby. Hra měla pracovní název Bandersnatch. Její odlišnost byla hned v několika směrech. Hra samotná běžela na ZX Spectru, ale vyžadovala hardwarový doplněk, dneska bychom řekli akcelerátor, který se měl prodávat přímo v krabici se hrou. Krom toho samotná krabice byla něco nového, protože hry se distribuovaly na kazetových páscích ve standardní krabičce. Navíc měla mít hra i dva soundtracky – na kazetě a na gramofonové desce. A dokonce plánovali, aby byla hra namluvená – formou další kazety, kterou si hráč pustí k nějaké ingame animaci, aby slyšel, co si postavy na obrazovce povídají. Takto megalomanský projekt se ne nadarmo nazýval „megagame“. Dříve, než se podívám na finanční aspekty, musím se zmínit o míře pirátství ve Velké Británii. Díky slabé legislativě a velice jednoduchému systému kopírování bez možnosti praktické ochrany (i když manuály a sem tam tabulky s barevnými kódy již existovaly) se pirátství rozmáhalo a roční ztráty se odhadovaly na sto milionů liber. Přitom samotná vydavatelství byla celkem benevolentní vůči kopírování mezi kamarády ve škole, nejvíce jim dělal vrásky černý prodej mimo obchody. Průměrná hra, novinka, ve své době stála 6-12 liber. Starší hry se pohybovaly v rozmezí 3-5 liber podle situace. Piráti nabízeli své kopie za 1-2 libry, málokdy se přiblížili polovině ceny originálních her. V každém případě byla cena kopie opravdu směšná. Hra Bandersnatch měla ale stát podle předběžných plánů přes 40 liber. Náklady na vývoj hry, hardwaru a bonusů byly tak vysoké, že Ocean nemohl jít s cenou níže. To se samozřejmě ne vždy líbilo koncovým prodejcům, kterým bylo jasné, že bez masivní kampaně není možné hru vůbec prodat. A jelikož se hra několikrát odložila, přestala hypovací kampaň fungovat. Ocean neměl co nového novinářům ukazovat, protože jim zkrátka došly peníze. Ocean vrazil do Bandersnatche všechny peníze, i ty, které neměl. A jelikož finanční injekce nepřišla, stalo se jednoho odpoledne, že zaměstnanci se z oběda neměli kam vrátit. Největší britské studio přišlo o všechno. Hra Bandersnatch 1000 , která nikdy nespatřila světlo světa, se tak stává výstižným symbolem videoherního krachu. Podobný osud totiž postihl většinu vydavatelství. Velké množství stejných her = malý zájem zákazníků. Vysoká míra legislativně neošetřeného pirátství = neexistence důvodu kupovat originály. Suma = krach. (Hra Bandersnatch se ale nakonec v jisté podobě dočkala – jako jedna z prvních her na Amigu v roce 1985 byla vydána pod názvem Brataccas a má s Bandersnatchem údajně hodně společného). To byla Velká Británie. V USA to nemohlo být o nic lepší. V roce 1982 natočil Spielberg legendární film E.T. Extra Terrestrial. Jelikož to byl hit, samozřejmě se očekávalo, že dojde k adaptaci formou počítačové hry. Práva na hru získala firma Atari za 20-25 milionů dolarů a 27. září 1982 ji vydala. Autorem hry je Howard Scott Warshaw, který za tři dny vyprodukoval 6,5 kB kódu. Její náplní bylo padat v roli mimozemšťana do děr a sbírat části telefonu, přičemž vás honí policie a vědci. Kritika hry nebyla milostivá a obecně se hra považuje za nejhorší v historii. E.T. Atari 2600 commercial Kdyby šlo o další z řady špatných her, nikdo by si toho asi ani nevšiml. Kdyby šlo o další z řady nepovedených her s nálepkou zvučného jména, asi by si toho někdo možná všiml, ale to je tak všechno. Problém byl jinde. Atari pevně věřilo, že hra se bude díky reklamě prodávat bez ohledu na to, jaká doopravdy bude. To, že se hráči nedočkali ani průměrné hry bylo samozřejmě špatné. Horší bylo, že Atari údajně nechalo hru vyrobit v nákladu 5 milionů kusů a údajně se téměř žádná neprodala. Hůře na tom byl jedině PacMan pro Atari 2600, který byl vyroben v nákladu 12 milionů kusů, ačkoliv Atari mělo tou dobou prodáno pouze 10 milionu konzolí! PacMan se nakonec prodával, ale přesto zůstalo ve 1000 skladech 5 milionů cartridgí s požíračem kuliček. Atari odvezlo všechny neprodané cartrifge se hrou E.T. (a patrně i s ostatními neprodanými hrami jako PacMan) do El Pasa v Texasu, kam se neprodané hry vozily. Odtud vyjelo 14 náklaďáků a nechali je zakopat v malé poušti 90 mil na sever u města Alamogordo. Více než 10 milionů nerozbalených krabiček s hrami (a jeden prototyp nového hardware) je zde pohřbeno pod pískem a cementem. Údajně se ložisko her dodnes nenašlo. Perličkou budiž, že o této události chystají studenti z Alabamy dokumentární film. Za rok 1983 oznámilo Atari rekordní ztrátu 536 milionů dolarů (z toho 310 milionů jenom za poslední čtvrtletí), což vedlo v roce 1984 k jejímu prodeji. A když se položí firma, která má pod palcem 80% herního průmyslu, není divu, že jde o obrovský videoherní krach v pravém smyslu slova. Z hlediska herních automatů a herních konzolí se hovořilo o smrti průmyslu, který s rekordní rychlostí vznikl i skončil. Tato situace se pochopitelně dotkla i osobních počítačů, které byly na produkci automatových her závislé. Sice to znamenalo vývoj originálních titulů na míru, ale jejich kvantita byla žalostná, takže herní trh prakticky přestal na několik let existovat. Pravděpodobně je to důvod, proč se dodneška mnozí hráči dívají na konzole skrz prsty, vždyť to byly osobní počítače, které hry přinesly na svět. Je tomu ovšem právě naopak. V roce 1983 se však stala ještě jiná věc. Firma Nintendo vydává svou herní konzoli NES, která s masovou popularitou přichází do USA v roce 1985. Díky neotřelému způsobu k tvorbě her se tak Nintendo stalo zachráncem žánru, doslova jej znova postavilo na nohy a počítačové hry mohly žít dál. Přes 61 milionů prodaných kusů konzole, tisíce klonů nepoč 1000 ítaje, se tak stává „BigN“ doslova symbolem herního průmyslu. _____________________ Toliko historie. Jaké poučení si z ní můžeme vzít do dnešní doby? Současnost se v mnohém zásadně odlišuje. Například zde neexistuje majoritní producent her, jako bylo v osmdesátých letech Atari. Rovněž je zde mnohem více platforem a také se programování (a další aspekty tvorby her) „opět“ posunuly do profesionální a specializované sféry a to přesto, že existují platformy pro relativně snadnou tvorbu her. Hry se také přiblížily z komerčního hlediska spotřebnímu zboží, než samostatné kultuře, spotřebitel neřeší drobné rozdíly mezi produkty, pokud tyto splní základní požadavky. Na druhou stranu jsme svědky hromadného kopírování nápadů či přesněji řečeno recyklaci her. V současné době snad nejpopulárnější žánr first person stříleček má na kontě tisíce samostatných her a tyto se od sebe liší opravdu minimálně. Navíc se výkon počítačů přiblížil možnostem fotorealistického zobrazení, takže i z hlediska grafiky se autoři her dostávají z technologického hlediska do slepé uličky. Zároveň se stále hry nestaly neodmyslitelnou součástí lidské kultury a ze společenského hlediska jde stále o jakýsi „rizikový podnik“. Rovněž pirátství v žádném případě nevymizelo, zejména s jednodušším šířením po internetu a pokročilejším vybavení samotných pirátů. A čím více se vydavatelé brání, tím více to odnášejí právě ti zákazníci, kteří za hry jsou ochotni platit. Jak dlouho to budou snášet? Budoucnost není v tomto směru příliš růžová. Zvláště v kontrastu s konstatováním, že pouhých 20% her doopravdy vydělává. Osobně vidím největší podobnost právě s onou nedostatečnou invencí a originalitou v současných hrách, jako stěžejní prvek, který má videoherní krach společný se současností. Jelikož se ale změnily okolní podmínky, není už tak jednoduché říct, že „to krachne“. Určitě jsme ale svědky nasycování trhu a je jen otázka, kdy pohár trpělivosti přeteče, že i běžný spotřebitel již nebude dokola „žrát to samé“. A určitě tak dojde k renesanci, když ne rovnou k zavření béčkových a céčkových studií. Myslím, že by to hernímu žánru mohlo prospět. Zdroje: Snopes.com - Five million E.T. pieces DailLobo.com - Atari graveyard discovered Forbes.com - Cooking up a blockubuster game Commercial Breaks - A documentary about the Imagine and Ocean Software History of Videogames Rise of the Video Game Alamogordo: Le tombeau d’Atari Gamasutra.com - Atari: The Golden Years -- A History, 1978-1981 Wikipedia: Bandersnatch North American video game crash 1000 of 1983 Další zdroje doplním, až si vzpomenu, dost jsem jich ztratil.


source: fineweb

text: Piranní franšíza se táhne od konce sedmdesátých let, kdy Joe Dante natočil královnu podřadných hororových béček - snímek Piraňa . Film vznikl částečně ve snaze svézt se na vlně zájmu o rybí nepřátelé, kterou rozpoutal snímek Čelisti v roce 1975. Danteův film nebyl ale nic v porovnání s tím, co přinesl o tři roky později James Cameron s příšerným filmem Piraňa 2: Létající zabijáci . Od toho okamžiku bylo jasné, že dravé rybičky z hlubokých odpadních vod nikdy nevyplavou. O dalších dílech se už raději nebudu ani zmiňovat, ale popsat by se daly stručně jedním velice sprostým slovem. V roce 2010, kdy se s velkou pompou „znovuobjevil“ stereoskopický film, si francouzský režisér Alexandre Aja usmyslel, že vrátí pirani na plátna kin a natočil Piraňa 3D . V tu chvíli měl dvě esa v rukávu: jednak si už vybudoval slušné renomé mezi hororovými fanoušky a věděl, co si může dovolit, a jednak 3D horory byly v té době velice žádanou komoditou se zárukou vysoké návštěvnosti. Výsledkem Ajovy byla řemeslně dobře zvládnutá podívaná, ve které se nešetřilo umělou krví a spoře oděnými i úplně nahými děvami bujných tvarů. Některé scény se staly kultovními - 3D zvratky, mužská chlouba v piranní tlamě a nebo závěrečný brutální masakr, jsou zkrátka nezapomenutelné. Aja nezanedbal ani obsazení, Elisabeth Shue , Ving Rhames , Eli Roth , Christopher Lloyd , Jerry O'Connell nebo Richard Dreyfuss dodali béčkovému filmu opravdu specifickou retro atmosféru a trochu fungovali jako zpochybnění počátečního očekávání totálního braku. Je tedy jasné, že panovala obava, že se rybí dobrodružství bez něj potopí do stejných vod jako Cameronovi Létající zabijáci . Režisér volného pokračování nazvaného invenčně Piraňa 3DD John Gulager natočil například film Krvavá hostina i jeho pokračování, ve kterých se absurditami a krví zrovna nešetří. Jeho Piraňa 3DD dlouho dopředu slibovala dvojitou zábavu a už z traileru a obsazení bylo více než jasné, kudy se bude snímek ubírat. Děj druhého dílu je situován daleko od Victoria Lake, kde se během jarních prázdnin odehrával první díl. Hlavní postavou je uvědomělá studentka Maddy (Danielle Panabaker ), která je spolumajitelkou koupaliště, ze kterého její buranský otčím Chet (David Koechner ) udělá „hanbatý bazén pro dospělé“, do bazénu umístí kamery, na zdi pověsí automat na kondomy a vymění plavčíky za striptérky. To aby byl prostor pro více slow-motionů na houpající se obnažená ňadra. Problém nastává ve chvíli, kdy se v okolí začnou množit incidenty s útoky piraní, které všichni kromě Maddy a jejího věrného obdivovatele ignorují. Koupaliště čeká velkolepá otvíračka s účastí největšího záchranáře všech dob Davida Hasselhoffa a ve vzduchu, tedy ve vodě, čeká zubatá hrozba! Postavy jsou absolutně povrchní a naprosto předvídatelné, po sedmi minutách dokážete přesně určit, kdo přežije a koho čeká bídná smrt. Přesto musím uznat, že David Koechner je v roli úlisného Cheta okouzlující. Vůbec všechny záporné postavy jsou ukázkou stereotypů filmového „zlounství“. A účast Davida Hasselhoffa , který hraje sám sebe, je sebeparodie par-exellance. Cameo Vinga Rhamese by se dalo nazvat přímo epickým, ve chvíli, kdy si nasadí „nohy“ vylepšené brokovnicí a začne likvidovat piraně, se už zaručeně smíchu neubrání nikdo. Přitom ale nemáte dojem, že by to byl humor nechtěný. Piraňa 3DD úplně záměrně rezignuje na nutnost vnitřní koherence příběhu nebo na logiku (jeden mýtus o koupaní na „Adama“ bude opět děsit další generaci puberťaček). V podstatě se dobrovolně vzdává všeho, co drželo předešlý díl na vyšší úrovni a zároveň přebírá veškeré nechutnosti, které rozjíždí ad absurdum. Závěrečná „bitva“ je zvláštní sled jednotlivých záběrů a není ani zdaleka tak masakrální jako závěr Ajova filmu. Nicméně Hasselhoffovo glosování tento nedostatek vynahrazuje. Navíc vřele doporučuji zhlédnout také titulky, David si to zaslouží. Piraňa 3DD si na nic nehraje, nemoralizuje. Je to povrchní exploatace, nad kterou většina lidí zakroutí nechápavě hlavou. Dokonale nenáročná zábava je v mnohém vtipnější než Ajova Piraňa 3D a proti Noci žraloka 3D vypadá Piraňa 3DD jako Titanic . Nevídaná sebereflexe, „fish hunter“ Davida Hasselhoffa , kozy, kozy, digitální rybky, vyholené rozkroky, sluníčko, bazén a Rhamesova věta „bring me my legs“ dohromady vytváří dokonalý žánrový brak a zároveň jsou ukázkou toho, jak má vypadat pořádná "guilty pleasure".


28. 11. 2010 Windows 95 a Amiga podruhé Během hrátek jsem ale narazil na několik problémů, které jsem si chtěl zde rozepsat pro budoucí generace. Naprosto klíčovou věcí je vytvoření nové partition na disku. V žádném případě nelze koukat na filedisk, jako na alternativu, je extrémně pomalý a to i v DOSovém režimu - při práci se soubory. To, že jsem dobré dvě hodiny zálohoval kompletní systém a následně vytvářel nové diskové oddíly se velice rychle vrátí. A to i v případě, že nemáte zájem PC Task používat denně. Pro mne to bylo ještě zajímavější v tom, že používám již jeden oddíl pro Macintosh. Zde jsem narazil na první velký problém. Nabootoval jsem do DOSu z filedisku, ale program FDISK nedetekoval vyhrazený oddíl správně. Problém byl "samozřejmě" v masce. V HDToolboxu je nutné nastavit Custom file system, Identifier 0x4D534800, Maska 0x7FFFFFFE a Maxtransfer 0x0001FE00. To je první dílčí krok, bez kterého se nelze hnout dál. Následně se mi podařilo oddíl naformátovat pod DOSem. Druhý zásek se týkal samotných Windows 95, přesněji řečeno verze MS-DOSu. Moje situace naprosto vylučuje instalaci ve WinUAE (nepřenesu image DOSové diskety do 1000 formátu ADF - googlil jsem bez výsledku), neseženu jen tak diskety, abych si na ně image přenesl (krom toho nemám v PC disketovou mechaniku) a bootoval z nich / instaloval systém. nemluvě o tom, že PC diskety mají formát HD 1.44 MB, kdežto na Amize moje mechanika umí jenom DD diskety - 880 kB (v DOSu 720 kB). Takže bez modifikované mechaniky nemám šanci. Měl jsem k dispozici jenom dva filedisky - jeden s DOSem 6.22 a druhý s Windows 95. Chybou bylo, že jsem oddíly i základní instalaci systému (tedy příkazem FORMAT D: /S) dělal z DOSu 6.22. Díky tomu nešly Windows po zkopírování na diskový oddíl spustit. Navíc se můj vyhrazený oddíl nedal nastavit, jako aktivní, tedy bootovací. Byl jsem poněkud v koncích. Řešení bylo překvapivě snadné, ale strávil jsem snad dva dny hledáním řešení (pomohly mi tyto dva články). Za prvé - vzal jsem nějakou volnou DD disketu a tu jsem v emulátoru naformátoval s parametrem S. Získal jsem tak holý DOS na disketě. K tomu jsem na disketu nakopíroval FDISK. Boot z diskety umožnil nastavení aktivního oddílu na žádaném disku. To byl první krok. Druhý krok byl spočíval v nabootování z filedisku do Windows 95 (pouze režim MS-DOS ovšem) a pak stačilo napsat jen SYS D: a hotovo. Získal jsem tak funkční Windows 95 na vyhrazené partition. Faktem ale zůstává, že boot systému trvá přibližně pět minut (zatraceně velký rozdíl - při použití filedisku trvá boot 20-30 minut!) a systém je i na 060 nepoužitelně pomalý. Pro samotný DOS je to ale skvěle použitelné. Taková 486 s 8 MB RAM, co víc si přát? V rámci těchto operací jsem pořídil mobilním telefonem dvě podobná videa. První ukazuje současný běh tří operačních systémů na Amize. Windows 95 v té době jely z filedisku, takže i když tam párkrát kliknu, nic se neděje. Druhé video ukazuje start Shapeshifteru a PC Tasku s pouhým DOSem. Jde tam čistě o ukázku délky loadingu. Kupodivu to pár lidí celkem zaujalo. P.S.: Ještě jsem nepřišel na uspokojivý způsob, jak kopírovat hry z Amigy do PC Tasku. Snad přes nějakej CrossDos to prý jde, ještě jsem to ale nezkoušel. Zatím teda nemám vyjma OS žádný jiný software, který bych zkoušel. 1 komentář:


text: Když Google včera představil svůj kulatý stolní multimediální přehrávač Nexus Q, jedna z nejzajímavějších informací byla ta, že tato hračka vznikla od A do Z ve Státech. Nexus Q se tedy s trochou nadsázky snaží být něčím podobným jako olomoucký tvarůžek. Google jako jedna z mála společností v tomto tržním segmentu vyvinula produkt na svém území a nevyužila služeb některé z mnoha velkovýroben v Asii, kam jen pošlete návrh v AutoCadu a loď vám za pár měsíců přiveze velký kontejner s gadgety za pár dolarů. Americký původ je dle mnohých dokonce důležitější než samotný fakt, že Nexus Q bude také první sériově vyráběný produkt sestavený Googlem a teprve nyní se tedy z firmy stává skutečný výrobce spotřební elektroniky. Vyrobeno v USA... Nevídané Teď ovšem zpět k tvarůžkům. Své renomé získaly díky unikátní vůni a chuti a také díky svému původu. Google doufá, že stejným způsobem nadchne i americké fajnšmekry. Těm by se mělo líbit, že si koupí opravdový americký řemeslný produkt a žádnou Čínu. Nabízí se samozřejmě otázka, proč tedy Google v USA a pro Američany rovnou nemontuje i mobily a tablet Nexus 7 (Asus). Odpověď je podle The New York Times nasnadě. Celé je to jeden velký experiment. Bylo by tedy docela rizikové přejít domů s celou výrobou. Nexus Q je první vlaštovka. Když se osvědčí, možná se do Kalifornie vrátí i Apple, který o tom mluví už delší dobu. O jaká rizika jde? Je to vcelku jednoduché, stačí se totiž podívat na ceník. Nexus Q se bude prodávat za 299 dolarů a to je opravdu hodně – o třetinu více než v případě tabletu Nexus 7. Na ceně se podepisují vyšší náklady na pracovní sílu a počáteční investice do vlastní výroby. Nexus Q je tedy tak drahý prostě proto, že je made in the USA a to doslova.


source: wikipedia

text: Kinetická energie (též pohybová energie) je jeden z druhů mechanické energie, kterou má pohybující se těleso. Je to tedy práce, kterou musíme vykonat, abychom urychlili těleso na určitou rychlost. Velikost kinetické energie tělesa, vykonávajícího posuvný pohyb závisí na jeho hmotnosti a rychlosti. Vykonává-li těleso rotační pohyb, závisí jeho energie na úhlové rychlosti a momentu setrvačnosti. Je-li těleso v klidu, má nulovou kinetickou energii. Protože pohyb těles je relativní, záleží hodnota energie na tom, z jaké vztažné soustavy těleso pozorujeme. Značení Značka: , v teoretické mechanice Jednotka SI: joule, značka: J Další jednotky: viz Energie Newtonovská (klasická) kinetická energie Kinetická energie v klasické mechanice je definována ve tvaru Odvození vztahu Uvažujme hmotný bod o hmotnosti , na který působí síla , pak pohybová rovnice jde zapsat v následujícím tvaru , kde je rychlost uvažovaného hmotného bodu v čase (okamžitá rychlost). Tuto pohybovou rovnici skalárně vynásobíme rychlostí hmotného bodu (na sílu neklademe žádná omezení), čímž dostaneme . Jelikož platí, že , lze předchozí rovnici upravit , kde je kinetická energie hmotného bodu. Protože pro element práce platí , pak z předchozí rovnosti vyplývá , a odtud integrací dostáváme . Alternativně lze kinetickou energii také vyjádřit pomocí hybnosti . Speciální teorie relativity V rámci speciální teorie relativity lze získat přesnější vztah , kde m je hmotnost tělesa v pohybu, m0 je klidová hmotnost, v je rychlost tělesa a c je rychlost světla. První člen v závorce je tzv. Lorentzův faktor. Tento vzorec lze pomocí Taylorova rozvoje přepsat do tvaru nekonečné řady z níž je vidět, že při rychlostech mnohem menších než c je významný jen první člen a platí newtonovský vzorec. Vlastnosti Kinetická energie nemůže být nikdy záporná. Kinetická energie nezávisí na směru pohybu, ale pouze na velikosti rychlosti. Kinetická energie je závislá na volbě vztažné soustavy, protože na této volbě závisí také rychlost tělesa. Celková kinetická energie soustavy hmotných bodů je dána součtem kinetických energií jednotlivých hmotných bodů. Příklad Uvažujme izolovanou soustavu, pak platí zákon zákon zachování mechanické energie, který lze formulovat ve tvaru , který nám říká, že se kinetická energie v izolované soustavě mění na energii potenciální a naopak. Zaměříme-li se na homogenní tíhové pole Země (lze ho považovat za homogenní pro malé vzdálenosti od povrchu), pak tuto přeměnu lze jednoduše ilustrovat například na volném pádu z výšky . , kde je počáteční čas, ve kterém má těleso ve výšce nulovou rychlost, a je čas dopadu. Výsledek lze jednoduše ověřit přímým výpočtem úlohy volného pádu. Nejdříve určíme čas dopadu , čímž dosazením za rychlost dostáváme výsledek, který je v souladu se zákonem zachování energie . Související články energie potenciální energie Königova věta (fyzika) Externí odkazy Dynamika Druhy energie


Jedná se o koaliční hnutí nezávislých občanů, KDU-ČSL a LES, které dále spolupracuje s Českou pirátskou stranou. Podporujeme sjednocování „všech slušných lidí“, které Koalici VLASTA dává velkou šíři záběru.


Vyrážka na obličeji


text: 6. květen je 126. den roku podle gregoriánského kalendáře (127. v přestupném roce). Do konce roku zbývá 239 dní. Svátek má Radoslav. Události Česko 1346 – Papež Klement VI. schválil svým listem darování koruny od Karla IV. Svatému Václavovi. 1757 – Sedmiletá válka: došlo k bitvě u Štěrbohol; pruský král Fridrich II. Veliký porazil rakouská vojska a oblehl Prahu. 1945 Druhá světová válka: Americká armáda vedená generálem Pattonem osvobodila města Plzeň a Přeštice. Pražské povstání: Masakr v Úsobské ulici v Praze na Pankráci, po němž byla ulice přejmenována na ulici Obětí 6. května. Svět 1527 – Španělské a německé žoldnéřské vojsko dobylo Řím. 1682 – Francouzský královský dvůr Ludvíka XIV. se stěhuje z Louvru do Versailles. 1840 – Ve Spojeném království se začala používat první poštovní známka – Penny Black. 1848 – Rakouské vojsko pod vedením maršála Jana Josefa Václava Radeckého porazilo dvakrát silnější sardinskou armádu krále Karla Alberta v bitvě u Santa Lucie. 1861 – Americká občanská válka: Arkansas se oddělil od Unie. 1889 – V Paříži byla během Světové výstavy otevřena Eiffelova věž. 1937 – Při přistávání na letišti Lakehurst v New Jersey explodovala vzducholoď Hindenburg. 1942 – Druhá světová válka: kapitulovaly americké síly na Corregidoru, čímž japonská armáda ovládla Filipíny. 1994 – V Calais proběhlo slavnostní dokončení stavby Eurotunelu. 2001 – První vesmírný turista Dennis Tito přistál po osmi dnech na Zemi. 2023 – Britský král Karel III. a jeho žena královna Camilla byli korunováni ve Westminsterském opatství. Narození Česko 1741 – Josef Ignác Buček, osvícenský právník, národohospodář a reformátor († 26. března 1821) 1759 – Josef Karel Ambrož, operní zpěvák a skladatel († 8. října 1822) 1790 – Václav Vilém Würfel, klavírista, hudební skladatel a pedagog († 23. dubna 1832) 1792 – Václav Rodomil Kramerius, redaktor a překladatel († 6. června 1861) 1832 Jan Ondříček, houslista, kapelník a pedagog († 13. března 1900) Jan Neff, český podnikatel a mecenáš († 26. srpna 1905) 1834 – Jan Kvíčala, klasický filolog, pedagog a politik († 10. června 1908) 1864 – Bóža Dvořák, architekt († 17. března 1954) 1870 – Vladimír Fáček, československý politik († 1. února 1936) 1873 Lothar Suchý, novinář, překladatel a spisovatel († 4. května 1959) Wilhelm Wiechowski, československý politik německé národnosti († 19. prosince 1928) 1879 – Bedřich Hrozný, orientalista a jazykovědec († 12. prosince 1952) 1888 – Václav Pilát, československý fotbalový reprezentant († 28. ledna 1971) 1890 – František Janoušek, malíř († 23. ledna 1943) 1897 – Rudolf Quoika, muzikolog († 7. dubna 1972) 1898 – Konrad Henlein, sudetoněmecký politik a vůdce separatistického hnutí († 10. května 1945) 1899 – Karel Schulz, spisovatel († 27. února 1943) 1903 – Hermann Grab, klavírní virtuos, německy píšící spisovatel a právník († 2. srpna 1949) 1914 – Ladislav Votruba, stavební inženýr-vodohospodář († 1. října 2002) 1920 – Vladimír Terš, malíř († 31. srpna 2010) 1921 – Miloš Švácha, novinář a spisovatel († 26. června 2003) 1923 Jiří Němeček, herec († 15. ledna 1996) Jaroslav Studený, kněz, teolog, profesor křesťanského umění a archeologie († 5. června 2008) 1930 – Miroslav Mamula, komunistický funkcionář († 5. června 1986) 1932 – Inez Tuschnerová, textilní výtvarnice a malířka († 25. listopadu 2015) 1943 – Eva Irmanová, historička a hungaristka 1944 Jan Novotný, fyzik Milan Dufek, český zpěvák, hudební skladatel, kytarista a flétnista († 17. listopadu 2005) 1946 – Vladimír Just, teatrolog, literární a divadelní kritik 1947 Petr Brodský, duchovní českobratrské církve a politik Oldřich Vízner, herec 1951 – Jaroslav Pavliš, výtvarník a fotograf († 8. září 2002) 1952 – Andrea Čunderlíková, herečka 1957 – Miroslav Mašláň, fyzik, rektor Univerzity Palackého v Olomouc 1962 – Radka Stupková, herečka a autorka 1973 – Aleš Háma, herec, zpěvák, kytarista a moderátor 1975 – Petr Mach, ekonom a politik 1983 Jana Komrsková, sportovní gymnastka Alois Kaňkovský, cyklista 1986 – Roman Kreuziger, cyklista 1989 – Matěj Kvíčala, sáňkař Svět 1212 – Konstancie Babenberská, míšeňská markraběnka († 5. června 1243) 1405 – Skanderbeg, albánský vojevůdce († 17. ledna 1468) 1501 – Marcel II., papež († 1. května 1555) 1574 – Inocenc X., papež († 7. ledna 1655) 1685 – Žofie Luisa Meklenbursko-Schwerinská, pruská královna († 29. července 1735) 1742 – Jean Senebier, švýcarský pastor a přírodovědec († 22. července 1809) 1756 – André Masséna, francouzský napoleonský maršál († 4. dubna 1817) 1758 – Maximilien Robespierre, francouzský advokát, politik, představitel jakobínského teroru († 28. červenec 1794) 1763 – Johan David Åkerblad, švédský diplomat a orientalista († 8. ledna 1819) 1781 – Karl Christian Friedrich Krause, německý filozof a spisovatel († 27. září 1832) 1802 – Charles Nicholas Aubé, francouzský lékař a entomolog († 15. října 1869) 1841 – Otto Brückwald, německý architekt († 15. února 1917) 1843 – Grove Karl Gilbert, americký geolog († 1. května 1918) 1851 – Aristide Bruant, francouzský komik a zpěvák († 10. února 1925) 1856 Sigmund Freud, rakouský lékař a psychiatr, zakladatel psychoanalýzy († 23. září 1939) Kazuo Hatojama, japonský politik († 3. října 1911) Robert Peary, americký polárník († 20. února 1920) 1861 – Rabíndranáth Thákur, bengálský básník († 7. srpna 1941) 1868 – Gaston Leroux, francouzský spisovatel († 15. dubna 1927) 1870 – Safvet-beg Bašagič, bosenský básník, novinář a historik († 9. dubna 1934) 1871 Victor Grignard, francouzský chemik, nositel Nobelovy ceny za chemii († 13. prosince 1935) Christian Morgenstern, německý básník a novinář († 31. března 1914) 1872 Willem de Sitter, nizozemský matematik, fyzik a astronom († 20. listopadu 1934) Thomas Hicks, americký atlet, olympijský vítěz († 2. prosince 1963) Džamal Paša, osmanský vojenský vůdce († 21. července 1922) 1875 – William D. Leahy, americký admirál loďstva († 20. července 1959) 1882 – Vilém Pruský, pruský korunní princ († 20. července 1951) 1889 – Stanley Morison, britský typograf, typografický teoretik, písmař a novinář († 11. října 1967) 1895 Rudolph Valentino, americký herec († 23. srpna 1926) Edward Cavendish, 10. vévoda z Devonshiru, britský politik, státník a šlechtic († 26. listopadu 1950) 1896 – Rolf Sievert, švédský fyzik († 3. října 1966) 1904 Georgij Michajlovič Brjancev, ruský sovětský spisovatel a scenárista († 26. prosince 1960) Harry Martinson, švédský spisovatel, Nobelova cena za literaturu 1974 († 11. února 1978) 1906 André Weil, francouzský matematik († 6. srpna 1998) Stanisław Motyka, polský horolezec, horský vůdce († 7. července 1941) 1910 – Sándor Tatay, maďarský spisovatel († 2. prosince 1991) 1911 – Walter Müller, rakouský filmový herec a zpěvák († 2. března 1969) 1915 – Orson Welles, americký divadelní a filmový režisér a herec († 10. října 1985) 1921 – Erich Fried, rakouský básník († 22. listopadu 1988) 1928 – Moses Laufer, britský psychoanalytik († 21. července 2006) 1930 Philippe Beaussant, francouzský muzikolog a spisovatel († 8. května 2016) Mordechaj Gur, ministr zdravotnictví Izraele († 16. července 1995) 1931 – Willie Mays, americký baseballista 1933 – Juanita Castro, sestra Fidela Castra, agentka CIA 1935 – Július Tóth, ministr financí Slovenska 1937 – Rubin Carter, americký boxer († 20. dubna 2014) 1940 – Vjačeslav Staršinov, ruský hokejový útočník 1941 – Štefan Luby, předseda Slovenské akademie věd 1943 – Andreas Baader, vůdce německé levicové organizace Frakce Rudé armády († 18. října 1977) 1945 – Bob Seger, americký zpěvák, kytarista, pianista a skladatel 1947 Alan Dale, novozélandský herec Martha Nussbaumová, americká filozofka Ronald L. Rivest, americký odborník v oblasti kryptografie 1948 – Juraj Schenk, slovenský vysokoškolský učitel, sociolog, politik 1949 John Pawson, britský architekt a designér David Leestma, americký vojenský letec a astronaut 1950 Jeffery Deaver, americký autor detektivních románů Michail Mjasnikovič, předseda běloruské vlády 1951 – Žaksilik Uškempirov, sovětský zápasník, olympijský vítěz 1952 Christian Clavier, francouzský herec Čiaki Mukaiová, japonská lékařka a astronautka Jurgis Kairys, litevský akrobatický pilot Michael O'Hare, americký herec († 28. září 2012) 1953 Tony Blair, premiér Spojeného království Graeme Souness, skotský fotbalista 1954 – Stanisław Łyżwiński, polský politik 1955 – Donald Alan Thomas, americký doktor filozofie a kosmonaut 1960 – Anne Parillaud, francouzská herečka 1961 – George Clooney, americký herec, scenárista, režisér a filmový producent 1964 – Lars Mikkelsen, dánský herec 1965 – Leslie Hope, kanadská herečka 1966 – Jonathan Donahue, americký kytarista a zpěvák 1971 – Chris Shiflett, americký kytarista (Foo Fighters) 1972 – Martin Brodeur, kanadský hokejový brankář 1976 – Candace Cameron Bure, americká herečka, manželka ruského hokejisty Valerije Bure 1978 Tony Estanguet, francouzský kanojista (C1) Riita-Liisa Roponenová, finská běžkyně na lyžích 1979 – Gerd Kanter, estonský atlet, diskař 1981 – René Vydarený, slovenský hokejový reprezentant 1983 Daniel Alves, brazilský fotbalista Gabourey Sidibe, americká herečka Adrianne Palicki, americká herečka 1985 – Gero Kretschmer, německý tenista 1989 – Dominika Cibulková, slovenská tenistka 1994 – Mateo Kovačić, chorvatský fotbalista 1997 – Jonas Siegenthaler, švýcarský hokejista 2002 – Cole Palmer, anglický fotbalista 2019 – Archie Mountbatten-Windsor, syn Vévody a Vévodkyně ze Sussexu Úmrtí Česko 1535 – Bartoš Písař, pražský městský písař a kronikář (* 1470) 1874 – Karel Vraný, skladatel, sbormistr a ředitel kůru (* 22. listopadu 1840) 1892 Lev Lerch, český malíř (* 13. srpna 1856) Antonín Porák, český lékař a politik (* 11. června 1815) 1896 – Jan Hrdý, učitel a spisovatel (* 8. března 1838) 1903 Jiří Bittner, český herec (* 23. ledna 1846) Beneš Metod Kulda, kněz, spisovatel a sběratel lidových písní a pohádek (* 18. března 1820) Jan Zeyer, český architekt a stavitel (* 21. března 1847) 1907 – Jan Karel Hraše, pedagog, regionální historik a dramatik (* 2. dubna 1840) 1909 – Jan Pažout, český malíř (* 23. května 1876) 1911 – Jindřich Mošna, herec (* 1. srpna 1837) 1914 – František Karel Opa, pedagog a publicista (* 8. srpna 1849) 1922 – Vincenc Dvořák, český fyzik působící v Chorvatsku (* 21. ledna 1848) 1925 – Eduard Marhula, skladatel a varhaník (* 8. prosince 1877) 1936 – Otakar Kádner, teoretik pedagogiky, český historik (* 11. května 1870) 1956 – Milada Gampeová, herečka (* 9. dubna 1884) 1957 – Alois Lang, kněz, básník a esejista (* 12. června 1869) 1958 – František Černý, houslista a hudební skladatel (* 16. října 1875) 1962 – Jiří Červený, kabaretiér, spisovatel a skladatel (* 14. srpna 1887) 1967 Jakub Janovský, československý politik (* 4. srpna 1876) Helena Koželuhová, politička (* 7. května 1907) 1969 – Bohumil Bydžovský, matematik (* 14. března 1880) 1987 Karel Plicka, český a slovenský etnograf, folklorista, sběratel, hudebník, filmový scenárista, režisér, kameraman, fotograf, pedagog a spoluzakladatel AMU (* 1894) Stanislav Lusk, reprezentant ve veslování, olympijský vítěz (* 12. listopadu 1931) 1990 – Jana Petrů, česká zpěvačka (* 14. července 1938) 1998 – Jindřich Wielgus, sochař a grafik (* 26. února 1910) 2000 – Josef Vágner, přírodovědec, cestovatel, lovec a spisovatel (* 26. května 1928) 2005 – Josef Ceremuga, hudební skladatel a pedagog (* 14. června 1930) 2006 – František Peřina, generálmajor, hrdina druhé světové války (* 8. dubna 1911) 2011 – Jan Burian, filolog a historik (* 19. března 1929) 2018 – Josef Mladý, bavič a moderátor (* 2. února 1955) 2023 – Petruška Šustrová, publicistka, překladatelka a disidentka (* 18. května 1947) Svět 1218 – Tereza Portugalská, dcera portugalského krále Alfonse I. (* 1157) 1309 – Karel II. Neapolský, neapolský král (* 1254) 1326 – Bernard Svídnický, kníže javorský, svídnický a minsterberský (* 1287 až 1291) 1338 – Alžběta Arpádovna, dcera posledního uherského krále Ondřeje III. (* 1292) 1471 – Edmund Beaufort, 4. vévoda ze Somersetu, anglický šlechtic a vojenský velitel ve válce růží (* asi 1438) 1475 – Dieric Bouts, nizozemský malíř (* 1410) 1540 – Juan Luis Vives, španělský humanista, filosof a teoretik pedagogiky (* 1492) 1602 – Li Č', čínský filozof, historik a spisovatel (* 23. listopadu 1527) 1659 – Anna Eleonora Hesensko-Darmstadtská, brunšvicko-lüneburská vévodkyně (* 30. července 1601) 1708 – François de Montmorency-Laval, francouzský katolický biskup Québecu, světec (* 30. dubna 1623) 1757 – Charles Fitzroy, 2. vévoda z Graftonu, anglický šlechtic pocházející z nemanželského potomstva krále Karla II. (* 25. října 1683) 1772 – Edmund Pascha, slovenský kazatel, varhaník a hudební skladatel (* 1714) 1794 – Johannes Anton Nagel, rakouský speleolog (* 3. února 1717) 1795 – Pieter Boddaert, nizozemský lékař a zoolog (* 26. května 1733) 1816 – Lady Anne Barnardová, skotská básnířka a spisovatelka (* 12. prosince 1750) 1856 – William Hamilton, skotský filozof a logik (* 8. března 1788) 1859 – Alexander von Humboldt, německý přírodovědec (* 1769) 1862 – Henry David Thoreau, americký spisovatel a filozof (* 1817) 1872 – George Robert Gray, anglický zoolog (* 8. července 1808) 1877 Viliam Pauliny-Tóth, slovenský politik, beletrista, básník a publicista (* 1826) Johan Ludvig Runeberg, finsko-švédský básník (* 1804) 1878 – François Benoist, francouzský varhaník, skladatel a pedagog (* 10. září 1794) 1882 – Frederick Charles Cavendish, britský politik a šlechtic (* 30. listopadu 1836) 1892 – Ernest Guiraud, francouzský hudební skladatel a pedagog (* 23. června 1837) 1894 – Amálie Sasko-Coburská, koburská princezna a bavorská vévodkyně (* 23. října 1848) 1902 – Francis Bret Harte, americký prozaik, básník, dramatik a žurnalista (* 1836) 1904 – Franz von Lenbach, německý malíř (* 13. prosince 1836) 1910 – Eduard VII., britský král (* 1841) 1919 – Lyman Frank Baum, americký spisovatel (* 15. května 1856) 1920 – Adolf von Liebenberg, rakouský zemědělský odborník (* 15. září 1851) 1928 – Myrtle Corbin, „Čtyřnohá dívka z Texasu“ (* 12. května 1868) 1938 – Victor Cavendish, 9. vévoda z Devonshiru, britský konzervativní státník a šlechtic (* 31. května 1868) 1945 – Georg von Majewski, německý generál Wehrmachtu (* 30. listopadu 1888) 1946 – Štefan Polyák, slovenský politik (* 1882)* 1949 – Maurice Maeterlinck, belgický básník a dramatik, nositel Nobelovy cena za literaturu (* 1862) 1951 – Élie Cartan, francouzský matematik (* 9. dubna 1869) 1952 – Maria Montessori, italská pedagožka, filozofka a vědkyně (* 1870) 1955 – Anthony Winter, australský olympijský vítěz v trojskoku (* 25. srpna 1894) 1959 – Adolf Lindfors, finský zápasník (* 8. února 1879) 1960 – Paul Abraham, maďarský hudební skladatel a dirigent (* 1892) 1961 – Lucian Blaga, rumunský filozof (* 9. května 1895) 1968 – Hendrik Kloosterman, nizozemský matematik (* 9. dubna 1900) 1975 – József Mindszenty, arcibiskup ostřihomský, politický vězeň nacismu i komunismu (* 29. března 1892) 1979 – Karl Wilhelm Reinmuth, německý astronom (* 4. dubna 1892) 1983 – Kai Winding, americký pozounista (* 18. května 1922) 1988 – Gejza Dusík, slovenský hudební skladatel (* 1. dubna 1907) 1991 – Wilfrid Hyde-White, britský herec (* 12. května 1903) 1992 Gaston Reiff, belgický olympijský vítěz v běhu na 5000 metrů z roku 1948 (* 24. února 1921) Marlene Dietrich, německo-americká herečka a zpěvačka (* 27. prosince 1901) 1993 – Vane Bor, srbský spisovatel (* 20. listopadu 1908) 1996 – Léon-Joseph Suenens, arcibiskup mechelensko-bruselský a metropolita belgický (* 16. července 1904) 2002 – Pim Fortuyn, nizozemský politik (* 19. února 1948) 2007 – Alvin Batiste, americký klarinetista (* 7. listopadu 1932) 2012 Michael Burks, americký bluesový zpěvák a kytarista (* 30. července 1957) Jean Laplanche, francouzský psychoanalytik (* 21. července 1924) Georgi Lozanov, bulharský psychoterapeut (* 1926) 2013 Giulio Andreotti, italský politik (* 1919) Július Kubík, slovenský novinář a politik (* 3. května 1940) 2015 Jerome Cooper, americký hudebník (* 14. prosince 1946) Anson Shupe, americký sociolog (* 21. ledna 1948) 2016 – Nico de Bree, nizozemský fotbalový brankář (* 16. září 1944) 2021 Jicchak Arad, izraelský historik (* 11. listopadu 1926) Humberto Maturana, chilský molekulární biolog (* 14. září 1928) Paul Van Doren, americký podnikatel (* 12. června 1930) 2023 – Menahem Pressler, americko-izraelský pianista (* 16. prosince 1923) Svátky Česko Radoslav, Radoslava, Radislav, Radislava, Radslava Radivoj Frída Hermína Ovidius Tankred Socialistický kalendář – Podepsání nové smlouvy o přátelství, spolupráci a vzájemné pomoci mezi Československou socialistickou republikou a Svazem sovětských socialistických republik (1970) Svět Slovensko – Hermína V názvech Obětí 6. května (podle masakru v Úsobské ulici v Praze) Externí odkazy Květnové dny


text: Století v obecném smyslu je sto po sobě jdoucích let (např. 1850–1949), avšak ve smyslu dějepisném je to období letopočtu, kde každé století našeho letopočtu začíná rokem v zápise končícím na číslici jedna (tj. první rok daného století) a končí stým rokem století (v zápise končícím na číslici nula). Století před naším letopočtem začíná rokem v zápise končícím na číslici nula (první rok daného století) a končí rokem v zápise končícím na číslici jedna (poslední rok daného století). I století je popisováno jako řadová číslovka, tudíž například „osmnácté století“ (přesněji osmnácté století našeho letopočtu) neboli 18. století odpovídá pořadovým rokům letopočtu 1701 až 1800 (začátek až konec), 19. století (1801–1900), 20. století (1901–2000) atd. Osmnácté století před naším letopočtem odpovídá pořadovým rokům letopočtu 1800 před n. l. až 1701 před n. l. (začátek až konec). Související články Dekáda Tisíciletí Externí odkazy Historie v datech Jednotky času Letopočet


text: Juliánský kalendář je kalendář, který v roce 46 př. n. l. s platností od 45 př. n. l. zavedl Julius Caesar. Tento kalendář byl reformou starořímského kalendáře a byl koncipován jako sluneční kalendář s délkou roku 365 dní a každým čtvrtým přestupným rokem o 366 dnech. Drobná úprava kalendáře (změna počtu dnů některých měsíců) proběhla za císaře Augusta. Juliánský kalendář se používal v kombinaci s různými letopočty, náš letopočet počítaný podle domnělého roku narození Ježíše Krista se rozšířil až asi v 8. století v oblasti západní církve. Průměřná délka juliánského roku je nepatrně delší než skutečný, tzv. tropický rok a tato odchylka posunuje kalendáře o jeden den každých přibližně 128 let. Narůstající odchylka způsobila posun původních dat slunovratu a rovnodennosti oproti astronomické skutečnosti. To vadilo zvláště při určování data Velikonoc, nejdůležitějšího křesťanského svátku, protože už neplatilo, že první úplněk po 21. březnu je prvním jarním úplňkem. Proto byla v 16. století provedena reforma papeže Řehoře XIII., po které se mírně upravený juliánský kalendář nazývá gregoriánský kalendář. Juliánský kalendář je dosud používán některými pravoslavnými církvemi. Vlastnosti kalendáře Nepřesnost kalendáře Juliánský kalendář má průměrnou délku roku 365,25 dne, což je asi o 11 minut více, než je délka tropického roku (365,2422 dne). Tyto odchylky se rok od roku sčítají a za 128 let činí jeden celý den. Tím se posouvají data slunovratu a rovnodennosti a v důsledku toho (v delším časovém horizontu) i začátek ročních období. Tento posun řeší gregoriánský kalendář, který prodloužením čtyřletého cyklu přestupných let na čtyřistaletý zpřesňuje průměrnou délku roku na 365,2425 dne. Pravidelnost kalendáře Juliánský kalendář má jednoduché a přísně pravidelné střídání tří běžných a jednoho přestupného roku, což způsobuje jednak jeho nepřesnost, ale zároveň má výhodu jistých zákonitostí. Proto se i při počítání dat gregoriánského kalendáře používaly výpočty juliánského kalendáře doplněné o příslušnou korekci. Díky pravidelnosti je stejný počet přestupných let v průběhu všech století. Proto v něm platí, že v pravidelném cyklu dvaceti osmi letech tzv. slunečního kruhu připadají dny v týdnu na stejná data roku. Dále v devatenáctiletém Metonově cyklu dosti přesně připadají epakta (měsíční fáze) na stejné dny v měsíci. Z náboženského hlediska má význam i to, že se Velikonoce stávají periodickými s periodou 532 let. Měsíce a přestupný den Rozdělení na měsíce vzniklo historicky ze staršího římského kalendáře, jejich jednotlivé délky jsou částečně nahodilé, nejsou přímo odvozeny z délky lunárního měsíce nebo pravidelným dělením roku. Také vkládání dne navíc v přestupném roce je dáno historicky, původně to bylo 24. února po svátku Terminálií a později byl přesunut na konec února (29. únor). Vkládání přestupného dne do prostřed roku místo logičtěji na jeho konec komplikuje počítání dat včetně algoritmu pro výpočet dne v týdnu. Používání juliánského kalendáře Předpoklady Římský kalendář v době republiky byl lunisolární a měl dvanáct lunárních měsíců a jeden den, dohromady 355 dnů. Pro vyrovnání délky roků s tropickým rokem se v přestupném roce vkládal 13. měsíc (mensis intercalarius, Mercedonius) „dovnitř“ měsíce Februaria – 5 dnů před jeho koncem. Jaká byla stanovena pravidla (např. vložený měsíc o 23 a 22 dnech každý druhý a čtvrtý rok) není z antických pramenů plně objasněné a navíc se pravidla často nedodržovala. Kalendář byl totiž v pravomoci kněží (pontifiků), kteří přestupný rok vkládali či nevkládali dle vlastní libovůle. Tak se stalo, že v době občanských válek na sklonku republiky došlo k vynechání měsíců a rok se zcela rozešel s tropickým. Do kalendáře vnesl řád až Julius Caesar, který využil znalostí alexandrijských astronomů, kteří určili délku roku na 365,25 dne a navrhli i schéma vyrovnávání kalendáře – obyčejný rok měl mít 365 dnů a každý 4. rok měl být o 1 den delší (přestupný rok). Juliánský kalendář se tak stal kalendářem solárním, ale respektoval větší část římských zvyklostí (jako je počet dní jednotlivých měsíců), které tak vlastně přešly i do gregoriánského kalendáře. Tento návrh je znám jako Kánobský kalendář nebo kalendář Kánobského dekretu. Alexandrijský učenec Sósigenes z Alexandrie pak provedl syntézu římského a alexandrijského kalendáře. Jména měsíců zůstala stejná, délky se změnily, Mercednius byl vypuštěn zcela a na jeho místo v měsíci Februariu měl být vkládán přestupný den. Podle římského dopředného počítání dnů následoval po 6. dnu před březnovými Kalendami – a tak ho nazvali dnem dvojšestým (dies bissextus Cal. Martiae). Odtud označení v ruštině visokos a visokosnyj god, ve francouzštině bissextile. Zavedení Julius Caesar využil toho, že byl (kromě mnoha jiných funkcí) i Pontifikem maximem - neboli nejvyšším knězem s právem určovat délku roku. To mu umožnilo prodloužit poslední rok starého kalendáře tak, aby počátek nového kalendáře odpovídal předchozím zvyklostem, ale začátek roku přesunul z 1. března na 1. leden. Rok 708 A.U.C. (46 př. n. l.) pak byl prodloužen o 85 dní na 445 dní a byl proto nazýván rokem zmatků. Augustovy úpravy Tím ale zmatky neskončily. Kněží, kteří se měli starat o počítání času, nepochopili pravidla juliánské reformy a vkládali přestupný den ne každý čtvrtý, ale již každý třetí rok. To bylo podle Macrobia způsobeno inkluzivním počítáním přestupných let. Kněží počítali poslední rok čtyřletého cyklu zároveň za první rok dalšího cyklu. Tomu učinil přítrž císař Augustus roku 8 př. n. l. Rozhodl, že se nastřádaná nepřesnost odstraní tím, že se až do roku 8 n. l. nebudou přestupné roky zařazovat. Za císaře Augusta dále proběhla menší změna v názvech délkách měsíců. Tím byl porušen původní princip střídání měsíců po 31 a 30 dnech (únor v nepřestupných letech 29). 7. měsíc byl pojmenován po Caesarovi Julius, 8. měsíc pak po jeho nástupci Augustovi. Aby nový císařský měsíc nepatřil mezi kratší, byl prodloužen ze 30 na 31 dnů. 4 měsícům na konci roku se změnil počet dnů tak, aby se opět střídala jejich délka. Tím ale narostla délka druhého pololetí o jeden den. Chybějící den byl proto odebrán únoru. Od doby panování císaře Augusta zůstal kalendář prakticky nezměněn až do konce 16. století, kdy začal postupný přechod na gregoriánský kalendář. Gregoriánská reforma V roce 1582 se namísto juliánského kalendáře začal postupně používat kalendář gregoriánský, který zavedl papež Řehoř XIII.. Tehdy došlo k postupnému opuštění juliánského kalendáře v římskokatolických zemích, nekatolické země sice přijímaly nový kalendář později, zejména pro odpor ke katolickému papežství. Přesto se poměrně rychle prosadil i zde (Čechy 6. ledna 1584, Slezsko 12. ledna 1584 a Morava 3. října 1584). Největší odpor vyvolalo zrušení juliánského kalendáře u pravoslavné církve, která již v roce 1583 vydala sigillion k odmítnutí změn v kalendáři. Pravoslavné země tedy používaly ještě dlouhodobě juliánský kalendář. Některé z těchto zemí od jeho využívání upustily až ve 20. století (např. Rusko až v roce 1918). Poslední zemí, kde se juliánský kalendář používal, bylo Řecko (do roku 1923). Do dnešní doby je juliánský kalendář využíván jako církevní kalendář pravoslavných církví. Odkazy Reference Literatura Výběr ze stati arch. Rafaila Karelina a A. G. Čchartišvili, doktora matematicko-fyzikálních věd, učitele na Matematické státní univerzitě; sborník Kalendářní otázka; Moskva, Sretenský monastýr, 2000 Související články Juliánské datum Gregoriánský kalendář Římská datace Externí odkazy Chronologie Kalendářní systémy Julius Caesar


Mainské mývalí kočičky - Semily - LepšíBazar.cz Hlavní stránkaInzerce zvířat, zverimexKočky, koťataMainské mývalí kočičky - Semily [24.11.2017]Celkem zobrazeno: 172x Sphynx překrásná koťátka Daruji štěňata Don Sphynx (Sfinx) koťátka. Mláďata korálovky- DOČASNĚ SNÍŽENÉ CENY! Čivava krátkosrstá - nádherné štěňátko trikolorní morčata na prodej Bengálsko, Serval, Ocelot, Caracal, Margay Parelli ohlávky - NOVÉ pražský krysařík - štěňata Kanadský Sphynx koťátka s PP Prodej terárií s hady Gekon panenský- mláďata Cleopatra Desiree kanadský Sphynx


text: Ploteus Portal On Learning Opportunities Throughout the European Space Portál vzdělávacích příležitostí v Evropě. Centrum Euroguidance spravuje databázi vzdělávacích příležitostí na tomto portálu. Najdete zde informace v několika světových jazycích i v českém jazyce. Na tyto stránky můžete zasílat i své dotazy. Ploteus je navigační systém pro: - vzdělávání, školení a získávání dalších kvalifikací v Evropě - možnosti studia a práce v celé Evropě - evropské vzdělávací systémy - nabídky ubytování, stipendií atd. ve většině evropských zemích


Krev ve stolici, hemeroidy vyloučené


Městský uřad v Dolním Bousově, kde mělo dojít k uplácení.Foto: Archiv


source: CulturaX

text: Jak ušetříte Váš drahocenný čas? Naučte své děti si po sobě uklízet.... 12.2. 2020Kateřina Brožová1584x0 Děti je potřeba vést k úklidu úplně odmalička. Je to podobné jako když je učíme, že je potřeba si čistit zuby nebo umývat ruce. Čím dřív začneme děti zapojovat do úklidu, tím víc to pro ně bude přirozené a budou to brát jako součást jejich denního rituálu. A tím se dostávám k 1. záchytnému bodu, jak vést děti k pořádku, a tím jsou RITUÁLY. Děti neví kolik je hodin, ani když jim to řeknete, tak si pod tímto údajem, do určitého věku, nedovedou nic představit. Orientaci v čase jim usnadňují právě rituály. Představte si, že byste nevěděli, kdy máte jít do práce nebo kdy budete v práci končit. Asi by vás to znervózňovalo. A nejspíš byste byli celý den jak na trní, kdy zavolá šéf, že máte přijít do práce nebo kdy už můžete jít domů. Nemusíte věšet hlavu, vždycky se to dá zachránit. A vždy je možné začít. Říká se, že do 15let zaséváte a od 15ti už jen sklízíte co jste zaseli. Pokud je Vašemu dítěti 15 a více let máte doma téměř dospělého člověka, který už musí sám chtít nějakou změnu a hůř se nastolují nová pravidla. Ale jak já říkám, když se chce všechno jde. Právě dopisuji e-book: "Jak vést děti k úklidu, snadno, rychle a efektivně" kde se dozvíte další potřebné informace. Věřím, že se mi ho podaří zanedlouho dotáhnout do finále a vy si ho budete moc brzy přečíst. Jak jsem psala výše, vždy jsem si říkala: "Však ony se ty moje děti uklízet naučí, nic jiného jim vlastně ani nezbyde." To je možná pravda, až se děti osamostatní, samy si budou muset přijít na to, jak si udržet svůj domov v čistotě. Ale proč jim to neusnadnit? Proč jim nevytvořit uklízecí návyky už odmala a usnadnit jim tak vstup do jejich budoucího života. Do života bez rodičů. Koukněte taky na můj článek:"Ahoj, já jsem Katka, vyléčená bordelářka." Vzpomněla jsem si totiž na sebe, když jsem byla ještě malá holka. Moje máma mě doma od domácích prací vyloženě odháněla. Myslela to vlastně dobře a vůbec si neuvědomovala, jak velkou chybu dělá. Když jsem se osamostatnila a začala bydlet bez rodičů. Zjistila jsem, že sama neumím zapnout ani pračku a nemám žádné uklízecí návyky nebo rituály. Najednou tady nebyl nikdo, kdo by mi udržoval hezky poskládané oblečení ve skříni, vypral, vyžehlil nebo umyl nádobí. Nebyla jsem zvyklá uklízet a můj nepořádek se jen hromadil. Úklid jsem odkládala na někdy, až bude čas. Řeknu Vám, celkem jsem se v tom plácala a to nemluvím o mém sebevědomí, kterému to rozhodně nepřidalo. Proč Vás děti neposlechnou, když je prosíte, aby si po sobě uklidily? Buď ví, že jim stačí chvíli vydržet a vy to za ně stejně uklidíte. Takže nemá cenu se zbytečně přemáhat. Nemají zajeté uklízecí rituály. Např. Boty je potřeba dát do botníku a nenechávat je mimo botník, kde o ně celá rodina zakopává. To se děti naučí pouze každodenním opakováním. Ty menší vezmeme za ruku a dovedeme je zpět k botníku, aby si boty daly na své místo. Těm větším (pokud to už nemají zautomatizované a nedělají to přirozeně) to připomeneme. Časem dojde k tomu, že dítě pochopí, že boty mimo botník nepatří. Rodiče nedodržují důsledky. Neberte to teď jako nějaké vyhrožování, jakože pokud neuděláš tohle, já zas neudělám tamto. O tom to není. Berte to jako nastavení hranic. Více o důsledcích se dozvíte v mém chystaném e-booku: "Jak vést děti k úklidu, snadno, rychle a efektivně." Kladete velký důraz na dokonalost. Maminka to stejně umí lépe než já, tak proč bych se namáhal, když s mou prací není spokojená. Nejde mi to, neumím to=Nechci to dělat. I přesto, že práce Vašich dětí nebude dokonalá, je důležité děti chválit. Představte si, kdybyste řekla: "Teda, ta postel ti ještě moc ustýlat nejde, tady ti ta peřina padá dolů, máš to celé zmuchlané. Víš co, já to za tebe radši udělám." Pokud dětem ustele postel maminka, protože ta to dělá stejně lépe, nedáváte jim ani prostor proto se zlepšit. Když nemají na čem trénovat, nemohou to ani vypilovávat a zlepšovat se. A hlavně, co to udělá s dítětem? Příště až mu řeknete, ať si ustele postel, nebude se mu do toho chtít. Protože mu to přece nejde. Bude vyžadovat pomoc maminky a nebo to vůbec nebude chtít udělat. Dovolte dětem uklízet si po sobě. A vyjářete jim podporu, že to dělají správně. Pochvala je i součástí mého To-Do-Listu: "10 věcí, které je potřeba udělat každý den, aby náš domov zůstal čistý i s dětmi."


text: Svatý Jan pod Skalou ( je obec ve Středočeském kraji, okrese Beroun, asi 30 km JZ od Prahy a necelých 5 km východně od Berouna. Leží v srdci Chráněné krajinné oblasti Český kras a společně s Karlštejnem a starodávným Tetínem patří mezi nejzajímavější turistické lokality okresu. Žije zde obyvatel. Historie obce Poustevník svatý Ivan se zde podle pověsti usadil zhruba v polovině 9. století. První písemná zmínka o místě pochází z roku 1030, kdy kníže Břetislav I. daroval kapli sv. Jana benediktinskému klášteru Ostrov u Davle, který zde v polovině 11. století u jeskyně svatého Ivana založil dceřiný klášter. Roku 1310 zde bylo zřízeno proboštství. V době husitských válek, v roce 1420, se do sv. Jana uchýlili benediktinští mniši z kláštera na Ostrově poté, co byl poničen a vydrancován. Roku 1517 zde bylo založeno opatství. Současné budovy vznikly v letech 1653–1661. V letech 1726–1731 přestavěl jižní a západní křídlo kláštera patrně Kryštof Dientzenhofer. Klášter byl zrušen roku 1785 a přeměněn na zámek. Od roku 1925 zde byla škola. 1. ledna 1950 bylo zařízení oficiálně nazváno Tábor nucených prací. Vězňové docházeli do okolních lomů na těžké práce. Po zrušení tábora byl objekt v letech 1951–1953 přestavěn na věznici. Po nátlaku Mezinárodního Červeného kříže byla v květnu 1955 zrušena. Později zde byla škola pro příslušníky komunistické tajné policie StB, nakonec od roku 1985 archiv tehdejšího ministerstva vnitra. V současnosti v bývalém klášteře působí Svatojánská kolej, Vyšší odborná škola pedagogická, a ekologické centrum Kavyl. Územněsprávní začlenění Dějiny územněsprávního začleňování zahrnují období od roku 1850 do současnosti. V chronologickém přehledu je uvedena územně administrativní příslušnost obce v roce, kdy ke změně došlo: 1850 země česká, kraj Praha, politický okres Smíchov, soudní okres Beroun 1855 země česká, kraj Praha, soudní okres Beroun 1868 země česká, politický okres Hořovice, soudní okres Beroun 1936 země česká, politický i soudní okres Beroun 1939 země česká, Oberlandrat Kolín, politický i soudní okres Beroun 1942 země česká, Oberlandrat Praha, politický i soudní okres Beroun 1945 země česká, správní i soudní okres Beroun 1949 Pražský kraj, okres Beroun 1960 Středočeský kraj, okres Beroun 2003 Středočeský kraj, okres Beroun, obec s rozšířenou působností Beroun Rok 1932 Ve vsi Svatý Jan pod Skalou (přísl. Sedlec, 596 obyvatel, katol. kostel, Učitelský ústav) byly v roce 1932 evidovány tyto živnosti a obchody: biograf Pedagogium, obchod s dřívím, 4 hostince, mlýn, obchod s lahvovým pivem, rolník, řezník, 3 obchody se smíšeným zbožím, trafika, vápenka (Nestomické závody, Solvayový spolek pro chem. a hutní výrobu). Přírodní poměry Okolí vesnice je součástí rozsáhlé národní přírodní rezervace Karlštejn. Pamětihodnosti Kostel Narození svatého Jana Křtitele s jeskyní svatého Ivana je raně barokní stavba z let 1657–1661 postavená podle plánů Carla Luraga. Uprostřed kostela stojí náhrobek svatého Ivana, ve kterém je umístěna schránka se světcovými ostatky. Kostel je propojen se starým skalním kostelem – jeskyní svatého Ivana. V části skalního kostela je zachována přirozená travertinová jeskyně, zdobená původní krápníkovou výzdobou. Hned vedle kostela, pod oknem Ivanovy jeskyně vyvěrá silný pramen léčivé vody, Pramen svatého Ivana. V kostele se nacházejí jeskynní prostory, v nichž podle legendy žil a byl pochován v 9. století poustevník Ivan, syn polabského (obodritského) knížete Gostimysla (zkoumání kosterních pozůstatků potvrdilo, že kostra je tisíc let stará a patřila muži, který žil dlouho ve vlhku a živil se vegetariánsky). Místními lidmi byl od začátku považován za svatého a za prvního českého světce, ještě před svatou Ludmilou a svatým Václavem. Dominantou vesnice je 50–60 metrů vysoký pás impozantních vápencových masivů Svatojánské skalní stěny, která se v nejvyšším místě vypíná do výšky 150 metrů nad klášter a dominuje tak celému okolí. Asi v polovině cesty k vyhlídce u kříže na vrcholu skály, na ostrohu nad údolím, je barokní kaple Povýšení svatého Kříže z roku 1714. Na vrcholu skály existovalo pravěké hradiště U Kříže, z něhož se dochovala část čelního opevnění. V obci je hřbitov s kaplí svatého Maxmiliána v neogotickém slohu, kterou projektoval Bernhard Grueber. V kryptě kaple se nachází rodinná hrobka Bergerů. Kapli s rodinnou hrobkou dal postavit v letech 1847–1849 JUDr. Maxmilián Berger, předseda spolku pro postavení Národního divadla v Praze. Svatým Janem protéká potok Loděnice, místně nazývaný Kačák, který na svém zbývajícím toku k ústí do Berounky proráží pod kopcem Třesina u sousední vesnice Hostim ukloněné souvrství devonských vápenců a vytváří působivou skalní stěnu. Při větších deštích se jindy tichý potok dokáže rozvodnit a krátce zaplavit můstek i okolní komunikaci. V nedaleké trampské osadě Fort Adamson vznikla populární píseň „Kačák hučí jak Mississippi“. Horolezectví Svatý Jan pod Skalou je tradiční, byť méně známou horolezeckou lokalitou v nejbližším okolí Prahy. Z hlediska horolezeckých aktivit jsou zde nejvýznamnější vápencové masívy Křížová stěna a Dušičková stěna, na kterých se nachází řada jednodélkových výstupů střední a vyšší obtížnosti, skála je lámavá. Lezení je povoleno od července do prosince, Dušičková stěna celoročně. Novější sportovně zajištěné cesty jsou v lomu pod skanzenem Solvayovy lomy, kde je lezení možné celoročně. Části obce Obec Svatý Jan pod Skalou se skládá ze tří částí, které leží v katastrálním území Svatý Jan pod Skalou: Sedlec Svatý Jan pod Skalou Záhrabská Doprava Dopravní síť Pozemní komunikace – Do obce vede silnice III. třídy. Parkování – V obci jsou zpoplatněná veřejná parkovací stání s parkovacími automaty Železnice – Železniční trať ani stanice na území obce nejsou. Zrekonstruovaná část úzkorozchodné dráhy sloužící při těžbě vápence je součástí skanzenu Solvayovy lomy na území obce. Veřejná doprava Autobusová doprava – V obci má zastávku autobusová linka 384 Praha-Zličín – Hořovice (dopravce Arriva Střední Čechy). V sezóně o víkendech minibusové spoje SILVERJET na lince z Prahy do Karlštejna. Galerie Odkazy Reference Literatura Poche, E. (red.), Umělecké památky Čech III. Praha: Academia 1980, s. 475-478. ŠEVČÍK, Jiří. Jeskyně sv. Ivana ve Svatém Janě pod Skalou. Svatý Jan pod Skalou: Svatojánská společnost, 2008. ŠŤASTNÝ, Miloslav. Svatý Jan pod Skalou. Vráž u Berouna: M. Šťastný, 1996. ŽÁK, Karel. Holocenní vápence a krasový pramen ve Svatém Janu pod Skalou v Českém krasu. Praha: Český geologický ústav, 2001. Práce Českého geologického ústavu, 13. . Související články Klášter Ostrov České kláštery benediktinů Seznam českých světců Externí odkazy Svatý Jan pod Skalou na webu Českého rozhlasu Vesnice v okrese Beroun Obce v okrese Beroun Sídla v Hořovické pahorkatině Poutní místa v Čechách Horolezecké lokality ve Středočeském kraji Poustevny ve Středočeském kraji Náboženství v okrese Beroun Sídla v CHKO Český kras Pracovní tábory v Československu


Péče o intimní partie: Jak vylepšit vzhled a zmírnit poporodní obtíže?


Přestože všichni víme, že konzole Dreamcast je technicky mrtvá mnoho let, hry pro tuto platformu se těší dodnes velké oblibě, nemluvě o produkci her nových. Hovoříme o jednotkách her ročně, ale i tak je dobré, že fandové nechtějí nechat svou konzoli umřít. A to se nebavíme o nějaké "sprosté homebrew scéně". Ale regulerní lisované originálky v pěkných krabičkách a za plnou cenu. V případě hry Under Defeat hovoříme o vydání v roce 2006, přičemž hra je dneska téměř nesehnatelná - na eBay najdete pár kopií za 100 a více liber (!!!), což je asi tak všechno. Under Defeat je automatová střílečka, vzdáleně podobná slavné hře Ikaruga. Jde o herní žánr, ve kterém Dreamcast naprosto exceluje. Dole máme neohrožený vrtulník, před námi nekonečné zástupy nepřátel, což je docela příjemná shoda okolností, jelikož máme nekonečné množství munice. Klasické vylepšování zbraňového parku dneska sotva někoho posadí na zadek, ale špatně odvedená práce to není. Je teda na hře vůbec něco zajímavého krom samotného faktu, že jde o relativní novinku na Dreamcast? Uznávám, že na Dreamcastu hraju moc rád kvůli tomu, že tam jsou jiné hry, které mne lákají svou atmosférou. A podobně tak Under Defeat. Hra není sama o sobě nějak geniální, že by se o ní dalo hovořit hodiny, ale disponuje něčím, co mne k ní ková. Podobně tak jako hra SWIV či Silkworm, Desert Strike nebo Choplifter (Fort Apocalypse) - tyhle vrtulníkové automatovky mají zkrátka svoje kouzlo a hraju je, aniž bych nějak zbožňoval military. A konkrétně hra SWIV v kombinaci se hrou Banshee (jedna z nejlepších stříleček na Amigu) tvoří na první pohled jakési jádro Under Defeat. Zbraně jsou rozdělé mezi vzdušné a pozemní, všechno krásně vybuchuje a vůbec je to radost na pohled. Ano, grafika hry je naprosto kulervoucí. Nevím, jestli tady hovoříme o nějakém maximu daného pro hardware, ale lákavější grafiku na Dreamcastu těžko pohledat. Z uměleckého hlediska je třeba Ikaruga asi zajímavější, leč pozorovat tento bullet-hell v praxi je opravdu hřejivé. Těch výbuchů, těch objektů, těch projektilů. A nahrává tomu i další fakt - hra je tradičně stavěná na "úzké" rozlišení, kdy v automatech běžně bývaly obrazovky vyšší než širší (či zkrátka otočené o 90°). Under Defeat podporuje tu samou věc - jedním tlačítkem otočíte obraz, který se pak nádherně natáhne do fullscreen, následně ještě zbývá otočit televizi a voilá - pařba jak na automatech v kulervoucí grafice může začít! Samozřejmost 1000 í jsou i perfektní zvukové efekty, kdy se otřásají okna mého bytu a tak to má být. Levely jsou poměrně dlouhé, nápadité grafickým designem. Nepřátelé a bossové jsou jedním slovem krásní. Moc se mi líbí návrat ke stylu, kdy musím bosse nejprve odstrojit od jeho zbraní a teprve pak jdu po jeho citlivém místě - typicky letadlová loď nebo megatank. Vlny běžných nepřátel jsou navržené tradičně a kvalitně. Pěkným prvkem jsou pak střely, které se během letu rozprsknou do všech směrů a stává se z toho opravdové peklo. Ačkoliv náš vrtulník vydrží jen jeden zásah (což je na vyspělou vojenskou techniku trochu smutná statistika), hra je tolerantní a nehraje se na pixely - většině projektilů se dá uhnout. Pomáhá tomu i fakt, že z hlediska ovládání je do hry zakomponován prvek naklánění letounu. Je tedy možné střílet nejen rovně před sebe, jak jsme zvyklí, ale také v úhlu asi 30° na obě strany. To je skvělý prvek, který se sice ještě učím používat, ale jako hráč dostávám do rukou velice silnou zbraň na ovládnutí děje na obrazovce. Celková obtížnost na normal je dobrou výzvou, ale jak s počtem kreditů tak s obtížností lze hýbat a uzpůsobit tak hru sobě. A to je u stříleček dobré. Aniž bych tušil, kolik má hra levelů, moc se mi líbí. Doporučil bych ji i pro hraní v emulátoru, kde grafika vyleze ještě výrazněji. A nepřipravte se o zážitek z křížové palby, totiž hry dvou hráčů. Dal bych 7-8/10 celkem s klidem v srdci. Za Dreamcast ještě bod navrch ;).


text: OREA Hotel Sklář - turistické tipy Sklárna Harrachov Sklárna Novosad a syn je soukromá, druhá nejstarší sklárna v Čechách. Byla založena před rokem 1712 na jilemnickém panství hrabat Harrachů. Zachoval se zde tradiční způsob výroby. Unikátní 100 let stará historická brusírna skla, která je poháněná transmisemi a vodní turbínou. Vše je v téměř původní podobě a plně funkční. Sortiment výroby tvoří luxusní nápojové sklo, užitkové sklo a křišťálové lustry. V roce 2002 byl přímo v areálu sklárny přistaven minipivovar s restaurací. Zde se naskýtá vyhlídka do hutní haly s pecemi a tak náštěvníci mohou shlédnout skláře přímo při práci. Muzeum Skla Harrachov Muzeum skla je součástí sklárny. Obsahuje historicky a technologicky ucelenou sbírku historického skla z produkce harrachovské sklárny. Pivovar Harrachov Minipivovar s restaurací byl postaven v roce 2002 přímo v areálu sklárny a sousedí s hlavní hutní halou sklárny. Z restaurace je tak možné sledovat prosklenou stěnou výrobu skla. Je také možné jít z restaurace do hutní haly na ochoz nad pecemi, rozpálenými do červena, kde na každého dýchne příjemné teplo. V restauraci je umístěna "varna". Je to součást pivovaru, kde se přímo před očima hostů vaří místní kvasnicové pivo. Aby byla zaručena kvalita, chuť a blahodárný účinek piva na lidský organismus, používají se k jeho výrobě pouze přírodní suroviny (slad, chmel) a voda z vlastní asi 100 let staré studny. Před očima hostů tak probíhá první fáze výroby piva - vaření. Proces pak pokračuje o patro níž v pivovarnickém sklepě kvašením a zráním. Tam je možno nahlédnout pouze přes sklo z hutní haly. Vyrábí se zde dva druhy světlého piva - 8% Huťské výčepní, 12% ležák František (podle majitele) a černé pivo 12% Čerťák. Restaurace nabízí obvyklý sortiment jídel a nápojů a některé pivní speciality. Při vaření piva je navíc možné ochutnat "sladinu", jednu z prvních fází piva. Je to vývar ze sladu a podává se buď čistá nebo s rumem. Jako zpestření jsou na stolech rozmístěny misky se sladem (naklíčeným a usušeným ječmenem), který se pojídá jako doplněk k pivu. Ski Muzeum Harrachov Tradice Krakonoše - sklářství - lesnická činnost - doly - předměty užitné z minulosti - vývoj lyží (univerzální, běžky, skočky) - maketa obřího můstku - sportovní ocenění našich sportovců Hornické muzeum v Harrachově Hornické muzeum a prohlídková štola byly otevřeny v březnu roku 2003 v úrovni bývalého štolového patra. V muzeu jsou ukázky minerálů fluoritových ložisek, nástroje a pomůcky používané při těžbě, mapy a fotografie dokumentující práci na zdejším ložisku. Prohlídková štola je dlouhá zhruba 1000 m, trasa vedená typickým prostředím rudného dolu je vysypána štěrkovou drtí a osvětlena, průměrná roční teplota je 10–12°C (návštěvníkům doporučujeme teplejší oblečení). Návštěvníci jsou vybaveni ochrannou přilbou a pláštěm a kromě kompletního těžního stroje zde uvidí důlní vozy, akumulátorovou lokomotivu, důlní nakladač aj. Prohlídka s výkladem průvodce trvá asi jednu hodinu a návštěvníci poznají práci v dnes již neexistujících rudných dolech. Mumlavský vodopád V údolí říčky Mumlavy přibližně 1,5 km od Harrachova najdete cca 10 m vysoký Mumlavský vodopád. Ten je jedním z nejkrásnějších a také nejmohutnějších v celé České republice. Jen pár desítek metrů proti proudu řeky naleznete také zajímavý erozní útvar - tzv. Obří kotle (obří hrnce) - balvany a skalní plotny s "mísami", které proud dále prohlubuje. Návštěva tohoto místa může být vhodným výletem jak pro seniory, tak i pro rodiče s malými dětmi. Cestou k Mumlavskému vodopádu budete míjet i Hornické muzeum nebo Liščí stezku, která zábavnou formou seznamuje děti s lesem a jeho obyvateli. Krkonošské muzeum Šindelka Expozice je umístěna v žulové budově, která je známá jako Šindelka. Šindelová střešní krytina se zde vyráběla od počátku 19. stol. až do 30. let 20. století. Posledních 60 tisíc šindelů vyrobených v roce 1934 bylo použito na starou Labskou boudu. Lesnická expozice je umístěna v přízemí budovy a seznamuje návštěvníky s celou lesnickou problematikou, od vytěžení lesního porostu přes přiblížení kmenů k cestám a jejich odvoz k dalšímu zpracování až po následnou obnovu lesa a péči o něj. Myslivecká expozice v patře budovy se věnuje myslivosti od historie po současnost: připomíná např. myslivecké tradice, lovnou zvěř, lovecké zbraně a psy, myslivost v umění a běžném životě. Největší atrakcí - zvláště pro dětské návštěvníky - je prostor "přezimovací obůrky", kde se kolem krmelce s různými druhy krmení sešlo několik lesních zvířat. Jelen, srnec, divočák, liška, zajíc a ptáci - celkem 14 vycpanin, přičemž v celé expozici jich lze napočítat 32. Na pěti místech expozice běží nepřetržitě krátké videopořady bez komentáře k jednotlivým tématům a v patře je navíc promítací kout s projekcí krásných záběrů z přírody, doplněných hudebním doprovodem. Ozubnicová železnice Tanvald – Harrachov Jediná ozubnicová železnice České republiky představuje jedinečnou kulturní a technickou památku. Vlaky na této trati kdysi překonávaly několik set metrů převýšení a na nejstrmějším úseku z Tanvaldu do Kořenova proto využívaly ozubnici. Jen málokterá železnice se může pyšnit tolika "nej" jako jizerskohorsko-krkonošská železniční trať Tanvald - Harrachov, kterou najdeme v jízdním řádu pod číslem 035. Zajímavá je nejen unikátním stavebním provedením, ale také svojí bohatou historií. Stala se pravidelným cílem cest pro obdivovatele železnice a technických památek z celé Evropy a v roce 1992 byl úsek Tanvald - Kořenov prohlášen Ministerstvem kultury ČR za kulturní památku.


text: Dobře situovaný v Karon, Moevenpick Villas & Spa Karon Beach Phuket je ideálním výchozím místem pro Vaše výlety ve městě Phuket. Pouze 45. Km daleko, může být tento 5-hvězdičkový hotel dosažitelný z letiště. Tento moderní hotel je v blízkosti oblíbených turistických atrakcí, jako je Pláž Karon, Dino Park, Phuket's Big Bhuddha. Jednoduše řečeno, všechny služby a vybavení, které jste zvyklí očekávat od Moevenpick Hotels & Resorts jsou přímo v pohodlí Vašeho domova. Hotel nabízí přístup k široké škále služeb, včetně obchody v hotelu, společenské prostory, business centrum, parkoviště, recepce. Atmosféra Moevenpick Villas & Spa Karon Beach Phuket se odráží v každém pokoji. bezdrátové připojení k internetu (bezplatné), LCD televize / plazmová obrazovka, stůl, televize, satelit / kabelová TV jsou pouze některá z vybavení, která máte plně k dispozici. Po celý den si můžete užívat pohodovou atmosféru lázně, fitness centrum, masáž, zahrada, venkovní bazén. Ideální polohou a vyhovujícím vybavením, Moevenpick Villas & Spa Karon Beach Phuket vyhovuje místu v mnoha ohledech.


Světlo se může chovat jako magnet – Sciencemag.cz Fotony se mohou při teplotě v blízkosti absolutní nuly chovat jako magnetické dipóly. Takový je nový výsledek z kvantového simulátoru, který přinesl tým fyziků ze švýcarského EPFL a z Paris Diderot University. Magnetické materiály patří mezi systémy kondenzovaných látek, které obsahují velké množství interagujících částic a vykazují velmi složité chování. I s využitím těch nejsložitější počítačových programů je jejich studium značně obtížné. Složité chování podléhající zákonům kvantové mechaniky se ale dá modelovat s pomocí umělých struktur, takzvaných kvantových simulátorů. Tento způsob navrhl poprvé v roce 1981 Richard Feynman. Studium kvantových jevů je komplikované, neboť vyžaduje vývoj zcela nových zařízení a metod měření. Zjednodušení řečeno, hlavní potíž spočívá v tom, „jak pozorovat něco, co ještě neznáme, když k tomu potřebujeme znát to, co teprve musíme odhalit“. Kvantové simulátory by tento problém mohly vyřešit. Vědcům by měly umožnit hlouběji prozkoumat některé kvantové jevy a modelovat zcela nové a dosud neznámé fyzikální procesy. Kvantové simulátory jsou systémy, jejichž vlastnosti jsou známé a které napodobují chování jiných kvantových objektů. Nový simulátor navržený švýcarskými a francouzskými fyziky dokáže zobrazit stejné chování, které popisuje tzv. Isingův model. Tento fyzikální model se používá pro popis fázových přechodů látek. Vychází z předpokladu, že každá mřížková poloha má vždy jen dvě možné vlastnosti a že mezi elementy umístěnými v mřížkových polohách je zadána interakce. Pokud jsou magnety ochlazovány až do blízkosti absolutní nuly, musejí projít kvantovým fázovým přechodem a to znamená, že přeskakují mezi dvěma stavy. Simulátor se skládá ze souboru nelineárních optických rezonátorů. Když se do rezonátoru vpraví ve dvojicích fotony, parita určitého množství fotonů zůstane zachována. Tato symetrie se může spontánně zlomit a způsobit tak kvantový fázový přechod. Fotony se v rezonátorech ve skutečnosti chovají stejně, jako se v reálných materiálech chovají magnetické dipóly v oblasti kvantových fázových přechodů v těsném okolí absolutní nuly. Tento přechod mezi dvěma různými stavy hmoty nastává v důsledku kvantových fluktuacích podle Heisenbergova principu neurčitosti. Fyzici řešili základní rovnice popisující fotony v rezonátorech použitím numerické simulace „corner-space renormalization“. Analýza výsledků překvapivě ukázala univerzální chování, původně očekávané pro kvantové magnety. Vědci zjistili, že tato univerzálnost vzniká, jakmile kvantové stavy fotonů, produkovaných injektováním párů, souhlasí s magnetickýmí dipóly, které mají teplotu blízkou absolutní nule. Vědci teď díky tomu budou moci použít částice světla (fotony) k provedení virtuálního experimentu na kvantových magnetech, namísto toho aby prováděli experiment skutečný. Simulátor je možné vyrobit v laboratoři použitím supravodivých kotoučů, které by v poli laserů mohly způsobit interakci fotonů. Řada laboratoří po celém světě už tento postup vyzkoušela. Navíc nejnovější experiment na Yale University ukázal, že je možné injektovat páry fotonů do dvou spojených rezonátorů. Švýcarští fyzici, kteří se těmito výsledky inspirovali, jsou přesvědčeni, že jejich simulátor bude brzy v provozu. Techniku z Yale budou aplikovat na velký počet rezonátorů. Teď hledají způsob, jak simulovat další kvantové kolektivní jevy. Předběžné výsledky ukazují, že simulátor může napodobit jev geometrické frustrace v reálných kvantových magnetech. V budoucnu chtějí vědci použít simulátor ke studiu transportu magnetických spinů a vzniku asymetrie prostorového rozložení (chirality). Původní výsledky byly publikovány v Physical Review Letters. Pozvánka: 16. Robotický den 2019 V pořadí již šestnáctý Robotický den je největší soutěží amatérských robotů v České republice. fotony fyzika magnetismus magnety matfyz optika předchozí Stonožky umí lovit i pod vodou další Záhada 11letého slunečního cyklu – může za něj příliv?


Nabízíme k pronájmu kancelářské prostory o ploše 17-124 m2 situované v administrativní budově v areálu Besnet, který nabízí svým nájemníkům celkovou plochu o velikosti přes 18000 m2 kancelářských ploch, skladových prostor a rozlehlé parkoviště pro cca 280 aut. Objekt disponuje vlastní jídelnou.


text: Ostroúhlý trojúhelník je trojúhelník, jehož všechny vnitřní úhly jsou ostré. (menší než 90 stupňů) Vlastnosti To, že trojúhelník má všechny vnitřní úhly ostré, ovlivní tyto vlastnosti: Všechny výšky leží uvnitř trojúhelníku. Střed kružnice opsané (průsečík os stran) leží uvnitř trojúhelníku. Druhá mocnina libovolné strany je vždy menší než součet druhých mocnin zbývajících dvou stran: např. c2 < a2 + b2 , kde a, b, c jsou strany trojúhelníka Související články Rovinné geometrické útvary Mnohoúhelník Trojúhelník Rovnostranný trojúhelník Rovnoramenný trojúhelník Externí odkazy Trojúhelník


Dobrý den, ano, antibiotika užíváte perorálně a proto působí systémově, to znamená na všechny místa,... Celá odpověď


text: Iveta Chlumská moderátorka V letech 1995 - 2008 jsem pracovala jako moderátorka mladoboleslavského rádia Jizera, kde jsem mimo jiné připravovala pořady Dámská jízda, Vaříme s Jizerou a Dechovka na Jizeře. Ráda cestuji, jezdím na kole a pracuji na zahrádce. Miluji přírodu a třídím odpad. :-) Film, co mne pořád baví: Jednoznačně trilogie Homolkovi, Světáci, Pelíšky, Vratné lahve, zkrátka filmy s životní realitou. Hudba, kterou mám ráda: Bez hudby žít neumím. Poslouchám vše co má rytmus a oduševnělý text. Ten má bezesporu Jarek Nohavica nebo František Nedvěd. Mám ráda také Beatles, Abbu, Bee Gees, Smokie, Phila Collinse. Vyrostla jsem ale na lidovkách. Kniha, u níž nikdy neusnu: Zaručeně usnu u každé. Zásadně čtu pouze přes den a hlavně v létě u vody, kdy je na to čas a klid. Ráda čtu biografie zajímavých lidí a cestopisné knihy Motto: Mysli rozumem a chápej srdcem. E-mail: firstname.lastname@example.org


text: Praha, 21. března 2012 ČSOB do své březnové nabídky přidává další dva fondy. Prvním z nich je zajištěný fond Global Partners ČSOB Světového růstu +26 se začátkem upisování 19. března. Druhým je KBC Master fund ČSOB Portfolio Pro Květen 90, což je fond fondů, který unikátně upravuje svou investiční strategii v závislosti na aktuální situaci. Současně je v nabídce fond Global Partners ČSOB Fixovaný click 20. Všechny fondy jsou spojeny s nižším stupněm rizika, jsou tedy vhodné i pro opatrnější investory. „Na finančních trzích se averze investorů k rizikovým investicím neustále snižuje a nedávno zveřejněná makroekonomická data vyspělých zemí jsou lepší, než se očekávalo. U stále nadvážené dluhopisové části spravovaných portfolií se do budoucna očekává pozitivní cenový vývoj. Jednorázové investice se proto v dnešní době stávají výhodné, pro maximální využití současné nízké ceny a pravděpodobného vzestupu v budoucnu,“ komentuje situaci Jan Barta, člen představenstva ČSOB Asset Management, a. s., investiční společnost. Global Partners ČSOB Světového růstu +26 je zajištěný fond umožňující podílet se na zisku z růstu hodnoty akcií v portfoliu s maximálním výnosem až 100 % (13,6 % ročně), v případech negativního vývoje zajišťuje návratnost investované částky za níže uvedených podmínek. Doba trvání investice je 5 let a téměř 6 měsíců. Portfolio fondu se skládá z 30 světových akcií. Výnos je dán násobkem míry participace ve výši 60% a skutečným růstem koše akcií. KBC Master fund ČSOB Portfolio Pro Květen 90 je fond fondů, který unikátním způsobem spravuje portfolio s cílem, aby čisté obchodní jmění fondu nekleslo pod stanovenou hranici 90% ceny fondu dosažené k poslednímu pracovnímu dni měsíce dubna. V neutrálním portfoliu fondu, které bude upraveno v závislosti na vývoji světových trhů, má největší podíl dluhopisová složka (45 %) a akcie (30 %). Prostředky peněžního trhu jsou v portfoliu zastoupeny 20 % a alternativní investice 5 %. Global Partners ČSOB Fixovaný click 20 je zajištěný fond vhodný pro konzervativnější investory. Výnos fondu je vázán na koš 30 světových akcií. Fond funguje na mezi investory velmi oblíbené clickové struktuře. Investiční období je 5 let a 7 měsíců a je rozděleno na roční mezidobí. Za první období fond připíše fixní výnos 2,5 %. Ve 2. až 5. období je výnos dán průměrným výnosem akcií v koši proti počáteční hodnotě. Výnos fondu se tedy pohybuje mezi 2,5 % a 26,5 %. Zajištěné fondy jsou jednou z nejzajímavějších forem investování. Svým průměrným ročním výnosem převyšují běžné vkladové produkty, na rozdíl od nich lze navíc u zajištěných fondů za podmínek stanovených právními předpisy využít osvobození od 15% srážkové daně. Po šesti měsících trvání investice neplatí fyzická osoba/nepodnikatel podle současných daňových předpisů žádnou daň z příjmu. Plusové body zajištěné fondy získávají i tím, že při splatnosti za splnění příslušných podmínek ochraňují původní výši vložených prostředků. Stav investice lze kdykoli kontrolovat prostřednictvím internetu, přičemž aktuální výši částky lze ze zajištěných fondů kdykoli během několika dnů vybrat. Odhady výnosů nezaručují skutečnou výkonnost fondů v budoucnu. Hodnota podílu ve fondu může během investičního období kolísat. Pro zajištěné fondy platí, že vyplacení vložené investice a dosaženého výnosu je zajištěno ke dni splatnosti (den odkoupení podílů od investorů) fondu za podmínek uvedených v prospektu fondu. Pro nezajištěné fondy platí, že návratnost investované částky není zajištěna.