text: Bohoslužebná agenda. Církve bratrské - PDF Download "Bohoslužebná agenda. Církve bratrské" 1 Bohoslužebná agenda Církve bratrské 2 Agenda Církve bratrské Bohoslužebný řád Předmluva Církev bratrská měla doposud malou bohoslužebnou agendu uvnitř svého Řádu. Tato agenda obsahovala několik stručných instrukcí ke shromážděním a formuláře k některým bohoslužebným příležitostem. Postupně se ukazovala potřeba hlubšího a širšího zpracování bohoslužebné agendy pro život církve v měnícím se světě. Na několika konferencích zazněly výzvy, aby agenda byla nově zpracována. Studijní odbor byl pověřen tímto úkolem Radou Církve bratrské. Církev bratrská navazuje na tradici svobodných reformovaných církví a je ve svém vývoji ovlivněna dědictvím bratrské reformace, probuzeneckých hnutí a soudobým evangelikálním hnutím. V posledních letech vzrostl počet sborů a v nich se zapojilo do služby mnoho nových pracovníků. Jestliže bereme vážně vliv bohoslužby na naši víru a vliv naší víry na společenství a jeho bohoslužebné projevy, pak je třeba se liturgikou odpovědně zabývat. Žijeme v době, kdy se rozšířilo spektrum různých spiritualit prožívání a projevů osobní zbožnosti. To má vliv i na náplň a způsob bohoslužebných shromáždění. K některým bohoslužebným příležitostem proto tato agenda uvádí více variant formulářů, aby bylo možné vedení shromáždění přizpůsobit místním potřebám. Církev bratrská měla od svých počátků velmi volnou liturgii. To jí i dnes dává potřebnou flexibilitu a variabilitu v bohoslužbě. Je zde ale jedno velké nebezpečí. Svoboda v bohoslužbě se snadno může měnit ve svévoli a snaha vyjít vstříc soudobému posluchači nás může otevřít duchu doby a postupně tlačit mimo biblické základy a tradici otců. Nemůžeme se vyhnout liturgické diskusi v ekumenickém rozměru Evropy a světového křesťanství. Ani v naší zemi nejsme sami. Církev bratrská byla vždy otevřena ekumenickému rozhovoru nad Biblí i v oblasti bohoslužebné praxe. Z těchto důvodu předkládáme Církvi bratrské tuto agendu s přáním, aby byla tvořivě používána a přinášela inspiraci i pomoc pro život sborů a skrze ně pro naplnění svěřeného misijního poslání. Nezapomínejme, že bohoslužba církve má svůj důležitý misijní rozměr. Pavel Černý, jménem Studijního odboru Rady Církve bratrské, prosinec 3 1. Co jsou agenda a liturgie? Agenda je bohoslužebná kniha církve a je určena pro přípravu a vedení shromáždění místního sboru, shromáždění mezisborových i ekumenických. Pomoc a povzbuzení víry v ní mohou nalézt také ti, kteří vedou domácí skupiny i ti, kteří připravují domácí pobožnosti se svými rodinami a přáteli. Všichni věřící jsou povoláni oslavovat Pána Boha ve svých modlitbách a písních, vyznávat hříchy, děkovat Bohu a přimlouvat se za své duchovní sourozence, za sbor, za církev, za národ, svou zemi i svět. Agenda obsahuje formuláře pro jednotlivá shromáždění u Božího slova, pro slavení Kristových svátostí i pro různé svátky církevního roku. Formuláře zahrnují shromáždění svatební, pohřební, uvedení staršovstva, ordinaci kazatelskou, ordinaci diakonskou, instalaci nového kazatele a slib nově zvolené Rady CB. Agenda chce být pomocí všem, kteří bohoslužebná shromáždění vedou, připravují a kteří o nich na základě Písma i církevní tradice přemýšlejí. Agenda přináší podněty a návrhy pro prohloubení bohoslužebného života církve. Slovo liturgie je odvozeno z řeckého slova leitourgia služba. Je to slovo Nového zákona užívané pro službu Pánu Bohu i lidem. Při společné bohoslužbě Pán Bůh slouží nám lidem, ale také my jako svaté kněžstvo sloužíme jemu a jeden druhému. Společná bohoslužba liturgie nemůže být bez určitého pořádku, řádu a pravidel, jak již dobře rozpoznala bratrská reformace a zachytila to ve svých řádech. 1 Jan Amos Komenský odkazuje celé církvi Řád Jednoty jako velké dědictví. 2 Není divu, protože v liturgických pořádcích se odráží mnoho z našeho porozumění Božímu slovu. Význam liturgie spočívá v tom, že velmi výrazně formuje naši víru. Platí staré vyjádření: lex orandi lex credendi (zákon modlitby je zákonem víry). Naše pojetí bohoslužby, modlitby a zbožnosti ovlivňuje a formuje naši víru a to, co věříme, se zase odráží v liturgii naší bohoslužby. Vědomé úsilí o vyváženou bohoslužbu nestojí v protikladu ke svobodě Ducha, tak jako ani Duch svatý nestojí v protikladu k řádu. Podstatným prvkem liturgie je radost....ať se zaraduje srdce těch, kteří hledají Hospodina (Ž 105,3). Radost má být podstatným rysem našeho shromažďování k bohoslužbě, jak to bylo samozřejmé pro první křesťany: Každého dne přebývali svorně v chrámu, po domech lámali chléb a dělili se o jídlo s radostí a upřímným srdcem. Chválili Boha a byli všemu lidu milí (Sk 2,46n). V liturgii se připomínají Boží spasitelné činy, prožívá se Boží pomoc pro přítomnost a až tu prozařuje něco ze slavné budoucnosti. Liturgie je radostí a vyjadřuje, že se těšíme, až jednou uvidíme Boha takového, jaký je, a naše radost bude skutečně naplněna. Z této perspektivy ani smuteční bohoslužba loučení není jen pláčem nad mrtvými, ale koná se s jistotou vzkříšení, jehož je Ježíš Kristus prvotinou. V liturgii církve se protíná horizontála společenství věřících s vertikálou společenství se svatým Bohem. 1 Např. In: GINDELY, A.: Dekrety Jednoty bratrské. I. L. Kober, Praha, 1865 (obsahuje různé Řády Jednoty bratří českých). ŘÍČAN, R.: Dějiny Jednoty bratrské. Kalich, Praha 1957, kap. 20. Život v řádu a kázni, s KOMENSKÝ, J. A.: Kšaft umírající matky Jednoty bratrské. Dětský domov Komenského v Táboře, 1945, s. 33 3 4 2. Bohoslužba v Písmu svatém Pro náplň i pořad křesťanských shromáždění se od počátků církve užívá slovo liturgie. Je to jeden z biblických termínů, které vyjadřují smysl a obsah křesťanských shromáždění. Liturgie znamená službu a uctívání. Pán Bůh ze své milosti slouží nám lidem a Kristova církev slouží svému Pánu. V Písmu máme mnoho slov o bohoslužbě. Ve Starém zákoně je bohoslužba názorným příkladem toho, jak se Izraelci učili chápat, kdo je svatý Hospodin a kdo je hříšný člověk. Starozákonní chrámová liturgie byla důstojná a měla svá přesná pravidla. Nebylo jedno, kdo do chrámu vstupuje, kdo bohoslužbu vede, kdo slouží, kdo přináší oběti. Záleželo na přesném postupu, na oblečení kněží, na izraelských svátcích apod. Ve Starém zákoně jsou zmíněna důležitá místa setkání s Hospodinem, která určila místa bohoslužby (např. Bétel, Gilgál, Sinaj, Beer- šeba, Mória, Jeruzalém). Hospodin byl uctíván zvláště o Šabatu a o izraelských svátcích. Při starozákonní chrámové bohoslužbě bylo důležité dodržování postupů a pravidel zprostředkovaných Božím zjevením a předložených Písmem svaým. Později se vyvinula bohoslužba synagogální, která také měla svá určitá pravidla a zvýrazňovala čtení biblických textů, jejich výklad a modlitby. Středem modliteb a hymnů byl Hospodin ve svých stvořitelských a vykupitelských činech. 3 Kniha žalmů je velkým zdrojem a inspirací pro bohoslužbu církve. Dodnes rozšiřuje hranice našeho vnímání Hospodina a povzbuzuje k vyjádření celého spektra lidských emocí v bohoslužbě. Nová píseň, ke které nás vyzývají žalmové introity (úvody), nemusíme chápat ve smyslu časovém, ale především ve smyslu autentického prožívání nových setkání s Hospodinem. I starý žalm může zaznít nově při vyjádření setkání věřících s jejich Pánem. Nový zákon přichází s některými zásadními změnami ohlášenými Ježíšem: přichází hodina, kdy nebudete ctít Otce ani na této hoře ani v Jeruzalémě.přichází hodina, ano již je tu, kdy ti, kteří Boha opravdově ctí, budou ho uctívat v Duchu a v pravdě. A Otec si přeje, aby ho lidé takto ctili. (J 4,21-23) Od Kristovy oběti, slavného vzkříšení a vylití Ducha svatého dochází k podstatným změnám v bohoslužbě. Nejsou již svatá místa a je možné Pána Boha uctívat kdekoli, kdykoli a různými způsoby. Nový zákon se nápadně často vyhýbá popsání formy bohoslužby. Podobu bohoslužby církve známe jen z letmých a neúplných zmínek v knize Skutků sv. apoštolů a v epištolách. Od počátku se ukazuje, že tato bohoslužba na sebe bere rozmanitou podobu podle toho, zda probíhá v Jeruzalémě, Antiochii, Efezu, Korintě či Tesalonice. Na druhou stranu můžeme s určitostí nacházet vliv Izraele a to především v podobě synagogální bohoslužby. Bohoslužba je vedena pověřenými služebníky představenými, staršími (presbytery) a biskupy. V Novém zákoně můžeme najít následující prvky bohoslužby: Čtení Písma, výklad, modlitby a písně, objevují se prorocké aktualizace, osobní svědectví, slova moudrosti a povzbuzení, zprávy ze života církve nebo z misie, konají se finanční sbírky a pěstuje se společenství víry, naděje a lásky. Z novozákonních textů se dozvídáme o sborovém pojetí bohoslužby, kdy se každý účastník něčím podílí. Bohoslužba má mít řád, lidé nemají mluvit jeden přes druhého a nikdo nemá bránit v bohoslužbě druhým. Vedení společenství církve, je zodpovědné za to, aby bohoslužba byla smysluplná a aby budovala. Na bohoslužbě se podílí celá osobnost člověka, včetně lidských emocí. Nikdy ale nemá být umlčen rozum, protože právě přes naše myšlení 3 Např. Ex 15, Dt 32, Sd 5, 2Sa 22 aj. 4 5 k nám přicházejí instrukce a výklady Božího slova. V Novém zákoně nacházíme vznikající a formující se liturgii prvních sborů a také první zápasy o krásnou, smysluplnou a důstojnou bohoslužbu. Důležité je, abychom neoddělovali liturgii církve od života jednotlivých účastníků bohoslužby. Ten, kdo uctívá Hospodina při bohoslužbě, snaží se žít svůj všední život jako její pokračování v profánním prostoru. Vybízím vás, bratří, pro Boží milosrdenství, abyste sami sebe přinášeli jako živou, svatou, Bohu milou oběť; to ať je vaše pravá bohoslužba (Ř 12,1). Bohoslužebná liturgie zachycuje jednotlivé části a řád křesťanského shromáždění. Každá bohoslužba církve, ať již je volná a neformální, či pevněji sevřená a formálnější, je výrazem našeho pochopení Božího slova. Zpravidla věnujeme pozornost zvěstovanému Slovu a společným písním. To je jistě důležité, ale ani ostatní části bohoslužby nesmíme zanedbávat. Do bohoslužby patří také modlitby, osobní svědectví, aktuální výzvy, povzbuzení, napomenutí, finanční sbírka i zprávy z křesťanské misie. Celá bohoslužba má být oslavou Božího majestátu a budováním Kristova těla. To znamená, že všechny její části jsou jednotlivými kaménky do mozaiky celkové liturgie. Z tohoto pohledu je liturgie uměleckým dílem a svědectvím o našem vztahu k Bohu, k církvi i k hostům, kteří se bohoslužby účastní. 3. Církevní rok Církev se vždy snažila, aby uctívání a zvěstování při bohoslužbách reflektovalo celý obsah biblické zvěsti. Jestliže se nám Bůh dal poznat jako Otec, Syn a Duch svatý, pak nepochybně biblicky založená liturgie má odrážet trinitární rozměr ve vztahu k Bohu. Mnoho biblických událostí je zachyceno na pozadí izraelských svátků (pesach, letnice). Rok ve Starém zákoně je obepnut celou soustavou svátků, které vyučovaly Boží lid a zároveň byly příležitostí ke slavení Hospodina a projevům vděčnosti za dějiny spásy. Není proto překvapivé, že v církvi, která se zrodila ve výhni Letnic, byl postupně vytvořen křesťanský církevní rok, zachycující hlavní události dějin spásy z christocentrického pohledu. Církev může uctívat a slavit kdykoli. Zmrtvýchvstalý Kristus činí lidský život nepřetržitým svátkem (Athanasius). My dnes žijeme v době, kdy lidé neumí truchlit, ani slavit. Příliš velký důraz je položen na výkon. Každé naše jednání má v sobě něco napjatého, hektického a musí stále prokazovat svou užitečnost. 4 Svátek a slavení se jeví jako něco neužitečného, podobně jako láska. Jakoby slavení a svátek rušily naše předem naplánované sborové programy a odváděly pozornost od požadované proměny společnosti. Je zřejmé, že prvotní církev byla přesvědčena, že už nemusí podávat žádné výkony, protože to rozhodující už udělal Pán Bůh v Ježíši Kristu. Prvotní církev neočekávala spásu a smíření od vlastních výkonů, ale od Krista. Scházela se ve společné liturgii k děkování, chválení, zpívání, zvěstování a k vyznávání svých vin. Slavení znamená zastavení se, obrácení se k druhému člověku, spojení s minulými generacemi věřících a otevírání naděje pro společnou budoucnost Božího království. Bohoslužebné shromáždění se vždy chápalo jako sváteční shromáždění a jeho liturgické dění jako oslava Božího díla záchrany. Ve slavení má své důležité místo i připomínka utrpení a ke slavení mají být přizváni i trpící. Je zřejmé, že slavení 4 RICHTER, K.: Liturgie a život. Vyšehrad, Praha 1996, s. 48 5 6 nesnese tlak a popohánění či uměle vytvářené nálady. Slavení má vycházet ze srdce vděčného za Boží dílo, tak jako to vidíme v příběhu o hříšnici, která pomazala Ježíšovy nohy vzácným olejem (L 7,36-50). Církevní rok je určitou pomocí, abychom ve své svobodě nezapomněli na základní události spásy a nepřestali vnímat a zvěstovat celou Boží vůli (Sk 20,20). Církevní rok tvoří padesát dva nedělí, které ho obepínají připomínkou Kristova vzkříšení. K nim patří trojina velkých svátků, které tvoří páteř celého církevního roku. První slavnostní okruh roku je vánoční. Přípravu tvoří čtyři adventní neděle předcházející před 25. prosincem. Jsou to neděle adventní, kterými církevní rok začíná a obrací naši pozornost do budoucnosti a k přípravě na Kristův druhý příchod. Čekáme příchod Mesiáše, který znovu přijde, ale tentokrát v moci a ve své slávě. Na to je třeba se připravovat v pokání a v korekci svého života. Advent pak vrcholí 25. prosince svátkem Kristova narození, kam církev položila datum narození Mesiáše. Skutečné datum Ježíšova narození neznáme, ale církev položila tento svátek na období slunovratu, patrně proto, aby pomohla lidem slavit místo návratu delších dnů se slunečním svitem, příchod skutečného Ježíšova světla. Vánoční svátky jsou také nazývány svátky inkarnace Božího vtělení. Je to velké svátky, který nám přinášejí biblickou zvěst o tom, že Bůh se stal člověkem. Noc z 24. na 25. prosince připomíná Ježíšovo narození v Betlémě a následuje Hod Boží vánoční. Druhý vánoční svátek bývá spojován se Štěpánem, prvním mučedníkem církve. Je to připomínka, že o Vánocích nejde jen o teologii slávy, ale také o teologii kříže. Již samotné Ježíšovy jesle stojí pod stínem kříže. Východní část církve připomínala narození Kristovo 6. ledna. Tento svátek později dostal jméno Epifanie Zjevení Páně. Připomínáme si, že narozený Mesiáš byl zjeven nejen své rodině a izraelským pastýřům. Přišli se mu poklonit také zástupci ostatních národů reprezentovaných mudrci z východu. Druhý slavnostní okruh tvoří Velikonoce. Tyto svátky zjevně slavila církev od samotného počátku své existence, protože byly zasazeny do židovských svátků pesach, které připomínaly vyvedení Izraele z Egypta. Velikonoce jsou svátky pohyblivými a jejich datum určuje vždy neděle po prvním jarním úplňku. Podle data Velikonoc se řídí také doba příprav, která obsahuje čtyřicetidenní postní období. Toto období bývá nazýváno také jako pašijní, protože se věřící připravují na Velikonoce připomínáním pašijních příběhů o Ježíšově utrpení. Čtyřicetidenní doba přípravy obsahuje šest postních nedělí. Poslední postní nedělí je Květná (palmová) neděle s připomínkou Ježíšova vjezdu do Jeruzaléma. Půst bývá spojován dále s tzv. Popeleční středou, kdy duchovní ve středověku sypali věřícím popel na hlavu a připomínali: Prach jsi a v prach se obrátíš. 5 Zelený čtvrtek připomíná ustanovení eucharistie svaté večeře Páně, Velký pátek Ježíšovo ukřižování a velikonoční neděle je pak svátkem slavného vzkříšení. Čtyřicet dní po neděli vzkříšení je svátek Nanebevstoupení Páně, který vychází vždy na čtvrtek. Proto bývá častěji opomíjen. Jeho význam je ale velký a je vhodné tento svátek připomenout v týdnu, nebo předcházející či následnou neděli. Nanebevstoupení je vlastně intronizací Krále. Oběť byla přijata a Ježíš Boží Syn opět odchází do nebeské slávy, aby usedl na pravici Boží. Okruh svatodušní neboli letniční, má jen krátkou přípravu. Jeho středem je Boží Hod svatodušní, který se slaví v neděli a vychází na padesátý den po velikonoční neděli. Církev 5 Gn 3,19 6 7 připomíná vylití Ducha svatého na apoštoly a duchovní zmocnění ke svěřenému misijnímu poslání. Také tento svátek je židovského původu a slavil se na oslavu první sklizně a později jako slavnost vydání Zákona. Jako jeden ze tří hlavních svátků mají i Letnice jeden sváteční den navíc svatodušní pondělí. Letnicemi svátky svatého Ducha se doplňují svátky tří osob Boží trojjedinosti a křesťanská církev si po nich připomíná následující neděle jako neděle sv. Trojice. Z dalších svátků můžeme ještě zmínit Památku zesnulých. Církev tím připomíná, že k ní patří nejen ti, kteří jsou dosud na trati k Božímu království (církev bojující), ale také i ti, kteří již svůj životní běh dokonali a patří k církvi zvítězilé. Společenství svatých míří až za hranice smrti a je výrazem spojení s celou církví oslavující Krista. Církve v různých zemích mají ještě i své významné dny, které bývají připomínány. U nás to je příchod a dílo věrozvěstů Cyrila a Metoděje (5. červenec), kteří se stali významnými nástroji rozšíření a upevnění křesťanství v naší zemi. Významným zůstává připomínka díla a mučednické smrti Mistra Jana Husa na kostnické hranici (6. červenec). Den světové reformace (31. Říjen) je připomenutím 95 tezí, které Martin Luther přibil na dveře kostela v německém Wittenberku. Církevní rok nebyl vytvořen, aby nás omezoval, ale aby nás vyvedl z naší zapomnětlivosti a časté jednostrannosti a to svým důrazem na vyváženost biblického poselství pro církev a její službu. Pro křesťana je slavností každý den prožívaný s Kristem. Přesto náš pracovní rytmus potřebuje šest dní práce a den odpočinku. Podobně náš církevní rok potřebuje svátky i s jejich rituály a slavnostmi. V těchto svátcích se připomínají a aktualizují největší události dějin spásy. Ve slavení svátků přichází Boží požehnání k nám a svátky jsou příležitostí k předávání evangelia našim dětem, přátelům i společnosti, ve které žijeme. V různých křesťanských tradicích jsou používány pro jednotlivé neděle vybrané biblické texty - perikopy, které mapují svátky i mezidobí mezi nimi. Takové perikopy najdeme v Bratrských heslech a také na nejrůznějších internetových stránkách Křesťanské shromáždění Teologie křesťanského shromáždění se dotýká středu liturgické praxe křesťanských církví a současného liturgického hledání. Pro protestantské církve je jednou z důležitých hodnot liturgická svoboda. Církev bratrská se zrodila ve druhé polovině 19. století nejen jako církev protestantská evangelická, ale byla od počátku v opozici k lidovým projevům církve. Odtud pramení jistý odpor k pevné liturgii, který vyústil v naprostou svobodu jednotlivých sborů pro liturgickou tvorbu. To je velkou výhodou, ale může se to stát i problémem, pokud se svoboda zvrhne ve svévoli. Ta hrozí, když budeme v církvi opomíjet biblický základ křesťanského shromáždění a také dva tisíce let zkušeností a zápasů křesťanské církve. V dnešní době se zřetelně ukazuje, že misijní ozvučnost mohou mít jak soudobá liturgická ztvárnění bohoslužby, tak také i klasické a tradiční formy. Duch kam chce, věje, a nemůžeme ho 6 Různé druhý perikop najdeme např. na stránkách evangelické liturgické obnovy COENA: Podle Bratrských hesel na: 7 8 připoutat jen k určitému modelu bohoslužby. Ukazuje se jako moudré a přínosné zabývat se bohoslužbou v ekumenickém kontextu a čerpat vše, co je v souladu s Písmem a osvědčeno v církevní tradici. Tato tradice přináší reflexi liturgie a inspiruje svými poznatky a zkušenostmi v dlouhodobé perspektivě služby církve. Klasické stavební kameny bohoslužby užívané od starověku reformace nezrušila a ponechala je v platnosti. Bohoslužba začíná prosbou o Boží smilování (Kyrie eleison Pane, smiluj se). Poté navazuje radostná a vděčná chvála (Gloria sláva). Po zvěstování církev odpovídá vyznáním víry Krédo (je možné vyjádřit Apoštolským vyznáním, nebo Nicejsko- cařihradským vyznáním, vhodnou vyznavačskou písní či modlitbou). V přípravě na sv. večeři Páně se církev přibližuje ke svatému Bohu a zpívá, nebo recituje tzv. Sanktus Svatý, svatý, svatý je Hospodin zástupů, celá země je plná jeho slávy (Iz 6,3). Navazuje část nazývaná Agnus Dei Beránku Boží, který snímáš hříchy světa, smiluj se nad námi! V ní se účastníci křesťanského shromáždění sklánějí a vítají toho, který ve svém svatém Duchu přichází, aby dával sama sebe. Tyto části obepínají bohoslužbu a jsou pomocí, abychom nepropadli svévoli a na něco zásadního nezapomněli. Každý kazatel i starší sboru si klade otázku, zda naše bohoslužba církev sjednocuje či rozděluje. Co je v bohoslužbě konstantou a nesmí chybět a co je proměnnou a může se měnit pod vlivem kultury, ve které žijeme? Pro některé je dnes bohoslužbou zvláště důraz na studium Božího slova a následné instrukce. Pro jiné je bohoslužba především uctíváním Boha a zkušeností setkání s jeho majestátem. Někteří rádi vyjadřují své emoce a lásku k Bohu viditelným způsobem, jiní preferují skrytější a rezervovanější formu. Naše bohoslužba má jistě zahrnout lex orandi, lex credendi zákon modlitby i zákon toho, co věříme. Křesťanské shromáždění je vírou v pohybu. Nejde nám jen o přednesení kázání, ale jde i o svědectví a formující zkušenost Boha v našem nitru. Bohoslužba oslavuje Krista, projevuje se v ní Boží aktivita a lidé odpovídají na Boží iniciativu svou vírou a otevřeným srdcem. Stálou otázkou, která nás provází je, zda naše bohoslužba ovlivňuje náš všední život a každodenní následování Krista. Způsob našeho všedního života je liturgií po liturgii 7 křesťanského shromáždění. 5. Znamení, symbol a rituál Každá bohoslužba, ať si to uvědomujeme či ne, je odkázána na určitá znamení, podobně jako komunikace celé lidské společnosti. Každé poznávání je spojeno s našimi smysly. Ani naše společné setkání s Bohem není myslitelné bez různých znamení a symbolů. Kristus, jako vtělené Slovo, se stal znamením Boží blízkosti. Podobně i jeho tělo církev, je znamením spásy, které je v současném světě nabídnuto všem lidem. Je pravdou, jak to vyjádřili někteří křesťanští myslitelé, že člověk dnešního průmyslového věku ztratil něco ze schopnosti lépe chápat a prožívat liturgii. 7 ČERNÝ, P.: Teologie křesťanského shromáždění. Theologia vitae. Roč. 1, č. 2/2008, s 9 Na druhou stranu i současná společnost používá znamení jako jsou např. vlajky, různé druhy oblečení, uniformy, k narozeninám dává květiny a dárky, za vítězství dává sportovcům medaile a poháry, konají se vojenské, hasičské a sportovní přehlídky a slaví se státní svátky. K vyjádření víry ve společném shromáždění slouží rituál, opakující se způsob jednání, který je typický pro vyjádření něčeho společného. I v prvotní církvi apoštolské doby nacházíme znamení a rituály např. ve vkládání rukou, mazání olejem, podávání kalicha a lámání chleba. Problémem bývá, že zdůrazňování nedůležitých znamení, může zastřít znamení podstatná. Proto je třeba bohoslužebné texty i rituály upravit tak, aby byly srozumitelné a vyjadřovaly to svaté, čeho jsou znameními. Mají být přiměřené chápavosti víry, mají na sobě nést odlesk vznešené prostoty, být stručné, průhledné a prosté zbytečných opakování. 8 Podstatným znamením je v bohoslužbě především shromážděné společenství věřících, kteří liturgii slaví. Zde podle evangelia vystupuje do popředí zvěstování Božího slova a slavení svátostí. 6. Bohoslužba Církve bratrské Jádrem sborového života v Církvi bratrské jsou bohoslužebná shromáždění. V nich se zvěstuje Boží slovo především kázáním a službou svátostmi. Na toto Boží oslovení církev odpovídá vzýváním a chválením Pána v modlitbách a písních. Shromáždění sboru jsou tedy místem společenství s Bohem a církví a příležitostí k pěstování sborového společenství (1J 1,3). Shromáždění jsou otevřena i pro nevěřící a hosté jsou v nich srdečně vítáni. Kázání a svědectví mají být srozumitelná, zaměřená nejen ke vzdělání církve, ale i misijně. Ke společným modlitbám má být dána příležitost všem bratrům a sestrám v různých shromážděních. Kromě zpěvu celého shromáždění se zařazuje i služba zpěvem a hudbou, případně recitace vhodné poezie nebo dramatické zpracování biblických či ilustračních příběhů. Doporučuje se brát v úvahu hlavní svátky církevního roku. Podle povahy, obsahu a zaměření zvěsti jsou shromáždění nedělní, evangelizační, shromáždění mládeže, biblické a modlitební hodiny a shromáždění příležitostná, jako např. křestní, svatební, pohřební, instalační, ordinační a sborové dny. Vedením shromáždění je pověřen kazatel nebo jiný k tomu obdarovaný člen staršovstva či sboru. Podle biblické zásady, se má v církvi vše dít slušně a podle řádu 9, a proto volná shromáždění bez vedení pověřenou osobou nekonáme. Kazatelé nemají předepsán zvláštní bohoslužebný oděv. Přesto pro vedení nedělní bohoslužby je vhodné, aby sloužící byl slavnostně oblečen a to zvláště, když je slavena sv. večeře Páně. Mnohé předáme slovy, ale překvapivě mnoho předáme také prostřednictvím svého vystupování. S tím souvisí také zevnějšek a upravenost toho, kdo veřejně vystupuje při bohoslužbách v církvi i na veřejnosti. Pro mimořádné bohoslužebné příležitosti mohou 8 Srov. RICHTER, K.: Liturgie a život. Vyšehrad, Praha 1996, s.46n 9 1K 14,40 9 10 kazatelé použít běžný liturgický oděv (např. křestní či slavnostní talár) s ohledem na kulturu, církevní i ekumenické zvyklosti. 10 Na veřejnosti, zvláště při pohřbech, svatbách a např. ve věznicích a zdravotnických zařízeních, může být rozpoznávacím znamením služebníka Božího slova a Kristových svátostí pastorský kolárek Místo bohoslužby Shromáždění se konají v modlitebnách, v kostelech, v pronajatých prostorách, bytech a výjimečně, zejména při křtech ponořením, i ve volné přírodě; evangelizační shromáždění se mohou konat i na ulicích a veřejných prostranstvích. Modlitebny a kostely jsou zařizovány účelně, bez nákladné a okázalé výzdoby. To ale neznamená, že zde nemá místo vkusné zpracování a umělecké prvky. V interiérech mohou být použity křesťanské symboly, biblické verše a vkusná výzdoba. Modlitebny nemají působit jako klubovny či kina a mají být, pokud možno, důstojným a příjemným bohoslužebným prostorem. Zejména je třeba dbát na čistotu a pořádek v sálech modliteben, ve vstupních i přilehlých prostorách. Naše modlitebny a kostely nejsou sakrálními prostory, v nichž by nebylo možno i hlavní sál víceúčelově využívat. Ve sborech, kde k tomu vznikají dobré příležitosti, stavíme architektonicky moderně pojaté modlitebny a kostely, které svým exteriérem i interiérem oslovují dnešního člověka. K duchovnímu vzdělávání, k modlitbám a z misijních důvodů se konají i menší shromáždění v domácnostech členů nebo na jiných vhodných místech. Tato shromáždění ve skupinkách nemají kolidovat se shromážděními sboru a má je vést duchovně zkušený bratr či sestra. 8. Jednotlivé části bohoslužby 1) Introit vstupní slovo Jak společné shromáždění zahájit? Forma bude jistě přizpůsobena prostředí a velikosti sboru. Bohoslužby je vhodné zahájit biblickým veršem. Však je to náš Pán, který k nám svým slovem mluví. Pokud shromáždění ví, že se zahajuje Božím slovem, je možné čekat, že se na zahájení ztiší a Písmo svaté určí duchovní rozměr bohoslužby. Vstupní slovo může být také obsaženo ve zpívané písni. Vstupní verš je možné vybírat z žalmového pokladu i z dalších 10 Talár může být vhodný také z estetických důvodů tam, kde se křtí v baptisteriu modlitebny a křtěnci používají bílá křtící roucha. 11 Kolárek angl. dog- collar je vlastně obojek pro psa, který vyjadřuje, že jeho nositel je veden. Nemůže si dělat to, co chce, ale je na obojku. Křesťanský služebník je veden svým Pánem. Kolárek dnes bývá také označením vězeňských a vojenských kaplanů ve službě. Kolárky běžné užívají katoličtí i evangeličtí duchovní tam, kde je to vhodné. 10 11 biblických knih. Vhodným úvodem bývá verš oslavný, který vede k adoraci, nebo ujišťuje o Boží milosti a lásce. K Božímu slovu může shromáždění na počátku povstat. 2) Pozdrav - salutatio Kromě biblického introitu je vhodné také pozdravit a přivítat účastníky bohoslužby. Pozornost pozdravu je zaměřena na konkrétní společenství. K přivítání může být připojeno slovo z apoštolských pozdravů v epištolách, které často vyjadřuje přání milosti a pokoje. Podle zvyklostí může na pozdrav toho, kdo vede bohoslužbu, shromáždění odpovědět. 3) Písmo svaté v bohoslužbě Písmo svaté má v křesťanském shromáždění důležité a ústřední místo. Je to proto, že při bohoslužbách jsou biblické texty základem výkladů a zvěstování. Do tohoto zvěstování vstupuje vzkříšený Pán a oslovuje svým Duchem shromáždění, které čeká na jeho slovo. Ti, kteří zvěstují, ustupují do pozadí, aby se skrze ně mohl oslavit Kristus. Shromáždění odpovídá na evangelium v modlitbách a písních. Kázání evangelia, modlitby a písně jsou spolu se svátostmi to nejdůležitější, co se ve shromáždění děje. Apoštolé podtrhli právě tuto službu v církvi, když pověděli: My pak budeme i nadále věnovat všechen svůj čas modlitbě a kázání slova. 12 Původně církvi sloužil Starý zákon jako Písmo, evangelijní příběhy se vyprávěly a epištoly připomínaly. Jak se církev časově vzdalovala apoštolské době, ukázala se potřeba evangelijní příběhy zaznamenat a zvěstovat je živým slovem. Reformace zdůraznila to, co obsahuje Ř 10,14: A jak mohou uvěřit v toho, o kom neslyšeli? A jak mohou uslyšet, není- li tu nikdo, kdo by ho zvěstoval? Důraz na kázání živé zvěstování evangelia nepopírá, že i k pouhému čtení Písma se Kristus přiznává Duchem svatým a oslovuje shromáždění. Jako dobrá se ukazuje zásada číst z Písma více oddílů. Pokud zvěstujeme z Nového zákona, číst také starozákonní text a obráceně. Čtení Písma je dobré si připravit a číst zvolna, zřetelně a s vhodnou intonací. Je dobré ve společenství sboru vyhledat a zapojit ty, kteří jsou schopni dobře a s porozuměním číst Písmo svaté na veřejnosti. Písmo, které čteme a vykládáme při bohoslužbách, bylo církví kanonizováno jako základ jednoty Kristova lidu. V uznání autority Písma svatého a s uznáním jeho výjimečného ústředního postavení jsme zajedno se všemi křesťany nejrůznějších konfesí. Kdykoli ve shromáždění s modlitbou otvíráme Písmo, abychom z něho četli a zvěstovali, smíme čekat na Ducha svatého a Kristovu přítomnost. Nejstarší formou čerpání z Písma je čtení Bible na pokračování (lectio continua). Tímto způsobem se vyjadřovalo, že při křesťanských shromážděních mají postupně přijít ke slovu všechny části Písma svatého. Tento způsob volby postupných biblických lekcí používal J. Kalvín v Ženevě a H. Zwingli v Curychu. Dávali tak výraz svému pojetí Sola scriptura pouhým Písmem. Výklad textů volených z jedné knihy umožňuje kazateli i sboru pronikat hlouběji do biblického textu a vidět zvěst v kontextu celků a jednotlivých biblických knih. Postupné probírání biblických textů nás také vede k celému Písmu a musíme se tak zabývat i texty, které nám nejsou hned blízké a srozumitelné. 12 Sk 6,4 11 12 Druhým způsobem výběru textů jsou zmíněné soustavy církevních perikop na jednotlivé neděle. Třetím způsobem je snaha kazatelů a dalších zvěstovatelů přinášet aktuální slovo a střídat biblické texty podle situace, v reakci na problematiku církve a okolní společnosti. Při dlouhodobém užívání tohoto způsobu se však může stát, že se zvěstování stane jednotvárným a bude odpovídat vkusu a duchovnímu zápasu konkrétního člověka. Církev je povinna zvěstovat celou vůli Boží (Sk 20,20) a nikoli jen určité části Písma. Doporučujeme několik systémů církevních perikop, které jsou umístěny např. na webových stránkách Evangelické teologické fakulty Univerzity Karlovy: 4) Vyjádření lítosti nad hříchem a prosba o smilování (Kyrie eleison) Jak nás učí pohled do dějin liturgie, před úvodní písní či úvodními písněmi chval (tradiční Gloria) má stát společné vyznání vin a prosba o Boží smilování a odpuštění (Kyrie eleison). Teprve s očištěným svědomím je člověk způsobilý oslavovat Boží dobrotu a majestát. Samotné pokání je dílem Ducha svatého v lidském srdci. My ale můžeme při bohoslužbě vést k lítosti nad hříchem. K tomu může sloužit kající modlitba, ve které jsou zástupně vyznávány hříchy v životě lidí, církve i společnosti. Vyznání hříchů je možné vyjádřit také čteným textem z Bible či vyzpívat ve vhodně volené písni. Tam, kde se nevyjadřuje lítost nad hříchem, je nebezpečí povyšování lidského ega a tím růstu pýchy a arogance. 5) Písně chval (Gloria sláva) Je dobře, že se v posledních letech rozšířily písně chval. Zpívají se písně chval z Křesťanského kancionálu, ale také mnoho dalších soudobých chval z různých zpěvníků. Evangelium je tak úžasné, že chvála plně patří do křesťanského shromáždění. Ze svědectví Písma vyplývá, že Boží lid nebyl skoupý na vzdávání chvály Hospodinu. Ve starozákonní době znělo mnoho chval a čteme o tisících Levitů a chrámových zpěváků. Také v Novém zákoně máme úžasné příklady chval vyjádřených Marií, Zachariášem, Simeonem a dalšími. Kolik dát prostoru chválám? Jistě není dobré omezovat, ale na druhou stranu je třeba pamatovat na prostor pro další části bohoslužby. Pokud dáváme příliš velký prostor chválám, účastníci shromáždění nemusejí již mít dost sil a pozornosti pro čtení a zvěstování Božího slova. Touhu po chválách je možné řešit zařazením večerů chval a dalších shromáždění, která jsou tímto směrem zaměřena. Písně chval (Gloria), znějí po počátečním vyjádření lítosti nad hříchem. Díky tomu mohou zaznívat věrohodněji a ještě radostněji. 6) Modlitby Modlitby jsou projevem očekávání na Kristovu přítomnost i odpovědí na jeho Slovo. Modlitby a chvály jsou stejně významné jako kázání. Zvěstování evangelia se nemůže dít 12 13 jinak, než ve spojení s jeho radostným vyznáváním v modlitbě. Chválením Boha a modlitbou se shromáždění křesťanů jednoznačně liší od pouhé společenské akce. Křesťanské shromáždění se stává takovou akcí tam, kde se vedle kázání ostatní složky bohoslužby podceňují. Zvěst evangelia nelze přijímat bez díků, chval a bez pokání. V apoštolské církvi a v církvi prvních staletí se užívalo modlitebního bohatství Písma, zejména žalmů. Žalmy svým obsahem a vroucností jednotlivých tónů přesahují dobu svého vzniku. Vedle žalmů sloužily jako modlitby chval některé starozákonní i novozákonní texty hymny. Modlitební život církve byl nepochybně bohatý a bral na sebe podobu nejrůznějších forem. I dnes je možné se biblickými texty společně modlit, ať je již vyslovuje jeden člověk a ostatní poslouchají či jsou recitovány celým sborem. Žalmy se také v minulosti zpívaly a zpívají se dodnes a to jak ve starých, tak soudobých hudebních úpravách. Církev bratrská má specifickou modlitební tradici s důrazem na modlitební chvíle, kdy je dán prostor komukoli z přítomných. Na začátku bohoslužeb se zpravidla modlí ten, kdo shromáždění vede. První modlitba otevírá rozhovor s Bohem a je na místě, aby byla také výrazem pokání (Kyrie eleison Pane, smiluj se). Teprve po vyznání hříchů je člověk připraven začít svého Pána a Boha chválit a uctívat (Gloria - sláva). V počátcích Církve bratrské zde působili američtí misionáři. Po nějaké době zvládali český jazyk tak, že s pomocí druhých mohli zvěstovat to, co si předem připravili. V modlitbě ale bylo třeba reagovat aktuálně na zvěstované slovo. Z těchto důvodů se vyvinula tradice, kdy se po kázání modlí buď jmenovitě vyzvaní účastníci, nebo je otevřena příležitost k volným modlitbám z pléna. Modlitby při bohoslužbách mají být vyslovovány hlasitě a jasně, aby ostatní slyšeli a mohli se připojit svým amen. Zvláště při slavení sv. večeře Páně je příležitost se modlit v tichosti, v duchu. Vhodné bývají také modlitby v malých skupinách, které dají příležitost k zapojení většího počtu modlitebníků. Důležitá je také modlitba Páně, která zůstává velkým Kristovým darem církvi a také normou a inspirací našeho modlitebního života. 7) Přímluvné modlitby Důležitou součástí křesťanských modliteb jsou přímluvy. Přímluvné modlitby ukazují na souvislost mezi zvěstováním a světem, ve kterém žijeme. Kristus vstoupil na nebesa a sedí na Boží pravici jako náš Přímluvce. Jeho dílo se stává reálnou skutečností tím, že se za nás přimlouvá, sesílá Ducha svatého a probouzí víru církve. Církev, jako královské kněžstvo (1Pt 2,9) má podíl na Kristových modlitbách, v nichž za nás lká Duch svatý (Ř 8,26). Církev se má přimlouvat za všechny lidi, i za ty, kteří se modlit dosud neumějí, nebo nechtějí. Přímo přikázány jsou přímluvné modlitby za ty, kteří mají v rukou moc (1Tm 2,1-4). Přímluvné modlitby jsou nám výzvou, abychom nebyli ve svých modlitebních projevech sobečtí, a mysleli na nemocné, utlačované, pronásledované, hladové a další trpící. Z přímluvných modliteb mohou vyrůst nejrůznější misijní akce. V některých bohoslužbách se může jevit jako vhodná modlitba tzv. kolekta. Jde o modlitbu, do které jsou posbírány prosby od jednotlivých účastníků. Přímluvné modlitby je vhodné zařadit zpravidla po kázání, nebo po slavení večeře Páně. Přímluvné modlitby po zvěstování rozšiřují prostor, abychom nezůstali pouze u modliteb, které budou osobní rekapitulací či dotažením myšlenek kázání. Přimlouváme se také za církev, za její jednotu, za věrnost Kristově pravdě, za naplnění misijního poslání v evangelizaci i diakonii. Je možné připojit i konkrétní aktuální témata místního sboru, města, 13 14 národa i země. Musíme dbát na to, abychom Pánu Bohu nevnucovali způsob, kterým má na modlitbu odpovědět. V přímluvných modlitbách se otvírá prostor k širšímu zapojení věřících. Přímluvné modlitby mají rozšiřovat modlitební horizont účastníků bohoslužby tak, aby v těchto modlitbách pokračovali i mimo společné shromáždění. 8) Zpěv církve O zařazení zpěvu v chrámové starozákonní bohoslužbě není pochyb. Mnohé žalmy se zpívaly za doprovodu hudebních nástrojů. Pán Ježíš a učedníci zpívají na Olivové hoře (Mt 26,30). Korintští se shromažďují (1K 14,26) a někdo z nich přinese píseň. Později potřebují napomenutí, aby to byl zpěv, který by budoval. V listu Efezským (5,19) čteme o zpěvu žalmů, chvalozpěvů a duchovních písní. I když přesně neznáme význam tohoto apoštolského výčtu, je nepochybné, že církev zpívala písně staré (žalmy) i nové (patrně písně spontánní a průběžně se rodící). Česká reformace v předstihu před reformací světovou, položila důraz na zpěv lidu při bohoslužbě a používání národního jazyka v písních. Sám Mistr Jan Hus takové písně v českém jazyce zpracoval a do bohoslužby zaváděl. Jednota bratrská je známá svými kancionály, které byly přínosem pro bohoslužebná shromáždění a zároveň posilou věřících v době pronásledování a nuceného exilu. Reformátor Martin Luther napsal: Hudba je čistým a úžasným darem Božím, který mne často probudil a přispěl k radosti z kázání. Hudba je Božím darem... kladu ji na nejvyšší místo hned po teologii a patří jí nejvyšší úcta. Jen hudba, hned po slově Božím, si zaslouží, abychom ji velebili jako učitelku a vychovatelku citů lidské duše. Luther se odvážil i tvrzení, že Pán Bůh může kázat evangelium dokonce i hudbou. Jan Kalvín byl k hudbě v jistém smyslu nedůvěřivý a vadil mu především latinsky zpívaný gregoriánský chorál a jeho malá srozumitelnost a příliš umělá forma. Společný zpěv lidu ale neodmítl a sám podpořil užívání přebásněných a zhudebněných žalmů. Zpěv těchto žalmů je ještě dnes v řadě reformovaných církví pevnou tradicí. Kalvín ve Štrasburku vydal kancionál se zhudebněnými biblickými texty a Krédem. Společný zpěv žalmových modliteb, nejrůznějších chval, písní vyznání víry a lásky k Bohu, je důležitou součástí bohoslužby. Ve zpěvu se může spojit celé společenství účastníků k adoraci (uctívání) a vložit svá srdce do písní. Velmi důležité je, aby hudební doprovod písní byl přiměřený, aby byla zvolena vhodná rychlost zpěvu a vše aby přispívalo k zapojení přítomných do společného zpěvu. Příliš pomalý zpěv uspává a bere chuť k zapojení. Příliš rychlý zpěv není vhodný zvláště pro početnější shromáždění. Ke zpěvu shromáždění používáme Křesťanský kancionál, doplňkové zpěvníky, případně písně kopírované či promítané na viditelné místo. Pro celkové porozumění bohoslužbě pomáhá, když alespoň některé texty společných písní souvisejí s čtenými a vykládanými biblickými texty. Pokud společný zpěv vede hudební skupina, dbáme na to, aby hudební nástroje a elektrickou aparaturou zesilovaný zpěv nepřehlušil zpěv shromáždění. Být zvukařem ve sboru je důležitou duchovní službou. Zvukař má vliv na to, zda se hudební doprovod stává pouhým koncertem, nebo integrální součástí bohoslužby pro všechny generace. Při bohoslužbách je možné zařadit zpěv pěveckého sboru, sólový zpěv, nebo píseň v podání hudebního tělesa či pěvecké skupiny. Včlenit je možné také kratší instrumentální 14 15 skladbu, která může sloužit ke ztišení a meditaci. Tyto liturgické prvky ale nesmí nahradit společný zpěv křesťanského shromáždění. 9) Kázání - homilie Ve shromážděních platí zásada, že kázání má být výkladem biblického textu a aplikovat Písmo svaté na náš život a dnešní zápasy. Kázání nemusí a často ani nemůže vykládat všechny biblické texty, které při bohoslužbě zazněly. To by mohlo být i na překážku hloubce a jasnosti. Jeden ze čtených biblických oddílů je zpravidla textem kázání. Je vhodné, aby čtené biblické texty, výklad, písně a modlitby byly obsahově propojeny. Kázání tradičně stojí v centru bohoslužby, ale není správné podceňovat ostatní části bohoslužby. Pamatujme, že celek křesťanského shromáždění má být krásnou mozaikou. Cílem není jen vyučovat Boží slovo Boží vůli, ale také se radovat z Hospodina a prožívat s ním chvíle setkání. V bohoslužbě budujeme společenství s trojjediným Bohem i s lidmi. Neslouží jen Ti, kteří kážou evangelium, ale při bohoslužbě sloužíme jeden druhému a společně svému Pánu. Důležitým faktorem pro srozumitelnost kázání je jasná artikulace a dobré tempo řeči. Vyplatí se investovat do instalace dobrého zvukového zařízení, které pomůže, aby to, co je prosloveno, bylo ve větších prostorách dobře slyšitelné. 10) Vyznání víry Apoštolské vyznání víry Apoštolské vyznání víry neboli krédo podle prvního slova latinské verze věřím - vyrostlo v období rané církve z několika liturgických zdrojů, zvláště z tzv. římského vyznání doloženého ze 2. století po Kristu. Prvotním místem jeho použití byl křest. Církev v tomto vyznání popisuje pravidlo víry (regula fidei), základní souřadnice, v nichž se pohybuje křesťanská víra a teologie. Apoštolské vyznání je krédem západních církví, tedy církví reformačních a římskokatolické. Věřím v Boha, Otce všemohoucího, Stvořitele nebe i země; i v Ježíše Krista, Syna jeho jediného, Pána našeho, jenž se počal z Ducha svatého, narodil se z Marie Panny, trpěl pod Pontským Pilátem, byl ukřižován, umřel a byl pohřben, sestoupil do pekel, třetího dne vstal z mrtvých, vstoupil na nebesa, sedí na pravici Boha Otce všemohoucího, 15 16 odkud přijde soudit živé i mrtvé; věřím v Ducha svatého, svatou církev obecnou, společenství svatých, hříchů odpuštění, těla z mrtvých vzkříšení a život věčný. Amen. Nicejsko- cařihradské vyznání víry Nicejsko- cařihradské (konstantinopolské) vyznání vyrůstá, podobně jako vyznání apoštolské, ze starších křestních formulí a je dílem dvou ekumenických koncilů (z let 325 a 381). Jeho cílem bylo stanovit jednotné pravidlo víry (regula fidei) uvnitř církve a postavit se tak odstředivým odchylným naukám, zejména v otázkách učení o Trojici a osobě Kristově. Cařihradské vyznání je užíváno v liturgii katolických církví západních i východních (pravoslavní křesťané neříkají ve třetím článku o Duchu západní dodatek i ze Syna ), anglikánských i evangelických. Toto vyznání je silně ekumenické svým původem a barvitější tím, že neobsahuje jen strohé věroučné formule, ale také některé poetické obrazy (např. světlo ze světla ). Věřím v jednoho Boha, Otce všemohoucího, Stvořitele nebe i země, všeho viditelného i neviditelného. Věřím v jednoho Pána Ježíše Krista, jednorozeného Syna Božího, který se zrodil z Otce přede všemi věky. Bůh z Boha, Světlo ze Světla, pravý Bůh z pravého Boha, zrozený, ne stvořený, jedné podstaty s Otcem, skrze něho všechno je stvořeno. On pro nás lidi a pro naši spásu sestoupil z nebe. Skrze Ducha svatého přijal tělo z Marie Panny a stal se člověkem. Byl za nás ukřižován za dnů Poncia Piláta. Byl umučen a pohřben. Třetího dne vstal z mrtvých podle Písma. Vstoupil do nebe, sedí po pravici Otce a znovu přijde ve slávě soudit živé i mrtvé a jeho království bude bez konce. Věřím v Ducha svatého, Pána a Dárce života, který z Otce i Syna vychází, s Otcem i Synem je zároveň uctíván a oslavován 16 17 a mluvil ústy proroků. Věřím v jednu svatou, všeobecnou, apoštolskou církev. Vyznávám jeden křest na odpuštění hříchů. Očekávám vzkříšení z mrtvých a život budoucího věku. Amen. Křesťanský kancionál CB obsahuje některá zpívaná vyznání, která je možné při bohoslužbě použít jako Krédo ) Eucharistie svatá večeře Páně Slovo eucharistie je starým označením tohoto hodu a znamená díkuvzdání. Jiným označením je lámání chleba. V izraelských domácnostech se chléb nekrájel, ale vždy lámal a společné jídlo začínalo tím, že otec rodiny vzdal díky Bohu a začal lámat chléb. Již toto lámání chleba vyjadřuje společenství u stolu a rodinnou vzájemnost. V některých společenstvích si proto účastníci podávají chléb jeden druhému. K důrazům naší domácí české reformace patří přijímání podobojí (chléb a víno), tak jak je běžné v našich sborech. Při slavení večeře Páně druh chleba (kvašený a nekvašený) nehraje roli. 14 Stejně tak je možné používat červené i bílé víno a tam, kde přistupují mladiství či léčení alkoholici, můžeme použít šťávu - mošt. Dříve bylo naprosto běžné, že mezi komunikanty putoval kalich. Sdílení a pití z kalicha je symbolem jednoty. Dnes je třeba brát vážně i to, že někteří lidé mají oslabenou imunitu, nebo zase jiní přicházejí s různými nemocemi. Z těchto důvodů může být nabídnuta alternativa malých individuálních kalíšků. Ke sv. večeři Páně je vhodné se připravovat vyznáním vlastních hříchů v modlitbě, 15 případně vyhledat jiného křesťana ke zpovědi k vyznání hříchů. 16 Příprava prostřednictvím vyznání hříchů vede k přijetí odpuštění a tím k radostnému slavení. Toto slavení se pak skutečně stává eucharistií dobrořečením za nevýslovnou Boží milost v Ježíši Kristu. V některých sborech se přijímá vsedě, někde to může být kolem stolu, jinde ve stoje či vkleče. Pěknou variantou je také vytvoření kruhu přistupujících kolem bohoslužebného prostoru, nebo opuštění lavic a přijímání vpředu u stolu Páně. Předsedající ten, kdo vysluhuje večeři Páně, vysloví slova ustanovení a dá instrukce ke slavení. Chléb a víno podávají účastníkům zpravidla členové staršovstva a diakoni sboru. Předsedající přijímá jako poslední, aby byla zvýrazněna role služebníka. Při podávání chleba a vína bývá vhodné adresovat přijímajícímu krátké slovo, např. tělo Kristovo krev Kristova, nebo tělo Kristovo za tebe vydané, krev Kristova prolitá za tvé hříchy. Někdy kazatel a starší sboru 13 Např. KK 254, 247. aj. 14 V Palestině se užíval chléb nekvašený. Kvas byl symbolem hříchu (1K 5,6n - odstranění starého kvasu), ale také obrazem Božího království (Mt 13,33 - kvas, který prokvasí těsto). Náš běžný každodenní chléb, za který Bohu děkujeme, je kvašený. 15 1J 1,9 Jestliže vyznáváme své hříchy, on je tak věrný a spravedlivý, ž e nám hříchy odpouští Srov. Mt 16,19; Mt 18,18; Jk 5,16 Vyznávejte hříchy jeden druhému a modlete se jeden za druhého... 17 18 mohou při této příležitosti adresovat přijímajícím i osobnější slova povzbuzení a požehnání. Tato mimořádná chvíle slavení bývá vhodná také pro žehnání dětem, které jsou v náručí svých rodičů, nebo se svými rodiči přicházejí. Vhodné je např. použít slovo z 1K 10,16-17: Není kalich požehnání, za nějž děkujeme, účastí na krvi Kristově? A není chléb, který lámeme, účastí na těle Kristově? Protože je jeden chléb, jsme my mnozí jedno tělo, neboť všichni máme podíl na jednom chlebu. Věřící obvykle na taková slova odpovídají svým Amen. Při slavení, které ve větších sborech trvá určitou chvíli, je užitečné ponechat chvíli ticha k soustředění. Navázat může tichá hudba, která soustředění nebrání. Někdy je zvykem také číst při vysluhování biblické verše, ale dnes se zdá, že posluchači spíše potřebují ztišení. V poslední době se ve sborech více projevuje horizontální rozměr slavení. Po přípravě, kdy jdeme ke stolu Páně, nejsme již sami, ale jdeme se svými duchovními sourozenci. To je někdy zvýrazněno tzv. pozdravem pokoje. Vzájemně si u večeře Páně žehnáme a vnímáme koinonický (společenstevní) rozměr církve. Živly (chléb a víno) sv. večeře Páně v evangelických církvích nejsou považovány za přepodstatněné, nicméně věříme v duchovní přítomnost Krista v přijímání a slavení. Slova ustanovení toto jest tělo Páně a toto je má krev, 17 vedou ke zřetelnému jedení a pití Krista v duchovním smyslu. To znamená, že po ukončení slavení zůstává na talíři (paténě) a v kalichu chléb a víno. Obecný konsensus, který potvrzují také dokumenty ekumenické konvergence z Limy (1980) 18 je, že potraviny použité k večeři Páně jsou určeny k jídlu i po večeři Páně. Je možné je tedy roznést např. nemocným a těm, kteří nemohli při slavení být, nebo je použít k jídlu. 12) Oznámení Sborová oznámení při bohoslužbách nejsou ničím nadbytečným. Nejsou pouhým hromaděním informací, ale mají ukazovat ke Kristovu dílu ve sboru, v církvi, v ekumeně i ve společnosti. Každé žijící společenství musí mít určité formy komunikace, aby bylo možné předávat záležitosti organizační, programové i duchovní. Oznámení mohou obsahovat pozvání k jednotlivým aktivitám sboru, informace o dění ve sborové rodině (např. svatby, narození dětí, pohřby, křty a přijetí do církve apod.) Oznámení mohou také předávat podněty o vizi a směřování církve. Někdy při nich může zaznít osobní zkušenost a jindy jsou přečteny aktuální zprávy z církve či ekumeny. Zaznít mohou také přání těm, kteří dovršují svá životní jubilea. Nemají být oslavováni lidé, ale ze všeho má vynikat vděčnost tomu, kdo vede, posiluje a zachovává. Oznámení by nemělo být nadměrně dlouhé a rozvláčné. Pokud je oznámení více, je na místě kopírovat tištěnou podobu a oznámení rozdávat účastníkům. Oznámení je také vhodné zveřejňovat na sborových webových stránkách a nástěnkách. Není snadné zvolit vhodné místo pro oznámení v průběhu bohoslužeb. Patrně není jednoznačné a plně vyhovující řešení. Některé sbory mají oznámení po zahájení bohoslužeb, 17 Srov. Mt 26,26-28; Mk 14,22-24; L 22,19-20; 1K 11, Komise pro víru a řád Světové rady církví. Křest, Večeře Páně, Ordinace: Dokumenty ekumenické konvergence. Studijní text č. 28, ECM, Praha 19 aby na konci nebylo překryto doznívání zvěstovaného slova. Jiné sbory tyto zprávy zařazují až ke konci. Důležité je, aby je, pokud možno, mohli slyšet všichni účastníci bohoslužeb. Oznámení může vyřídit ten, kdo předsedá shromáždění, ale může to být také např. někdo ze starších a pracovníků sboru, kdo je dobře informován o životě a službě daného místního společenství. V oznámení mohou být vyřízeny krátké pozdravy hostů a mohou zaznít i krátká svědectví. 13) Osobní svědectví Jeden ze zakladatelů Církve bratrské, kazatel Alois Adlof, ve své knížce Návod ke křesťanské práci, podtrhuje důležitost osobních svědectví ve veřejné bohoslužbě. 19 Doporučuje stručnost a jadrnost svědectví, která mohou obsahovat třeba jen jednoduché osobní vyznání. Adlof oceňuje sílu svědectví, která nás stojí pot, úzkost, sebezapření a vedou k hlubším modlitbám. Svědectví v bohoslužbě nemá být výkladem biblického textu, ale spíše komunikováním vnitřní duchovní zkušenosti při uplatnění Božího slova v praktickém životě. Osobní svědectví nemá být dlouhé a rozvláčné. Důležitá je jeho srozumitelnost. Svědectví může být při bohoslužbě vydáno spontánně, na základě výzvy, ale určitá příprava modlitební i vytvoření osnovy toho, co chceme sdělit, nese svůj užitek. Svědectví je vhodné zařadit např. po úvodní modlitbě při bloku chval. Můžeme ho zařadit také v návaznosti na kázání. Hlavní myšlenky Božího slova by svědectví mělo podtrhnout a nikoli rozmazat a překrýt. Osobní svědectví bývají projevem živosti církve a aktuálnosti Božího slova v dnešní době. 14) Finanční sbírka Není pochyb o tom, že finanční sbírka patří ke společnému shromáždění křesťanů a je jeho důležitou součástí. Karel Barth napsal: O mnoha věcech křesťanské bohoslužby mohou být v křesťanstvu na základě křesťanské svobody různá mínění; ale o tom, že k bohoslužbě církve patří sbírka a napomenutí ke sbírce, nemohou právem existovat dva různé úsudky, pokud platí, že Písmo je pro církev určující. 20 V Písmu nacházíme svědectví o sbírce jednotlivých místních církví sborů, ve prospěch jiné církve. Není pochyb o tom, že ze sbírek byli podporováni apoštolé a další služebníci církve. Církev měla od svého počátku rozvinutou diakonii a pomáhala sociálně strádajícím (chudým, seniorům, vdovám a opuštěným). Princip je jasný a každý sbor koná své sbírky. Starou tradicí bylo, že lidé odevzdávali své příspěvky jako odpověď víry na zvěstování evangelia a na oznámení naléhavých potřeb. 19 ADLOF, A.: Návod ke křesťanské práci. KSM, Praha BARTH, K.: Kirchliche Dogmatik IV./3/2,1022 (citováno podle překladu In: FILIPI, P.: Pozvání k oslavě: Evangelická liturgika. Kalich, Praha 2011, s. 81) 19 20 Sbírka není jen přívěskem bohoslužby, ale je její součástí. Tak to v církvi obvykle bývalo. Dnes některé sbory sbírku při průběhu bohoslužby konají. Jiné sbory mají označená sběrná místa - pokladničky, kam návštěvníci shromáždění své příspěvky odevzdávají při vycházení z modlitebny. V posledních letech lidé u sebe nenosí finanční hotovost a příspěvky na práci svého sboru a na nejrůznější účelové sbírky odevzdávají bezhotovostně bankovním převodem či přes bankovní terminál. Je to jistě méně osobní, ale na druhé straně to vede k pravidelnosti. Každý sbor musí formu sbírek řešit podle situace a daných podmínek. Finanční sbírka patří ke křesťanskému shromáždění a dávat bychom neměli jen na provoz svého sboru, ale dary by měly být směřovány také směrem ven na vnější misii, na sociální projekty, na pomoc při humanitárních katastrofách apod. Vzorem nám může být pomoc církve z Antiochie ve prospěch judských sborů ohrožených hladem (Sk 11,27-30) a sbírka na službu jeruzalémského sboru při mimořádné diakonické zátěži (1K 16,1-3; 2K 8). 15) Poslání- slovo na cestu Při bohoslužbě jsme naslouchali Božímu slovu. Na toto Slovo odpovídáme v modlitbě, v písni a ve svědectví. Slovo poslání nám pomáhá převést a aplikovat to, co jsme přijali, do dalších dnů. Shromážděná místní církev je nejen propouštěna, ale je vysílána k pokračování liturgie a ke konání své misie ve světě (latinsky mitto znamená posílám a je z něj odvozeno slovo misie). Poslání vyjadřuje, že církev nechce být izolována od světa, ale že se ze svého shromáždění vrací ke svým úkolům ve společnosti a tam chce žít svou víru, lásku i naději. Poslání slovo na cestu je slovem motivačním, které shromážděné církvi připomíná její misijní poslání. Vhodné je takové slovo zařadit po kázání, nebo po sv. Večeři Páně na závěr přímluvných modliteb. Je vhodné použít biblické citáty z epištol nebo z proroků, které často obsahují určitou výzvu či povzbuzení. Takové oddíly vysílají do světa a povzbuzují k misijnímu úkolu. Je to další příležitost k zařazení aktuálního citátu z Písma svatého do liturgie ) Požehnání Požehnání není záležitostí našeho vkusu. Život starozákonního Izraele byl zahrnut berachou žehnáním. Ten, kdo žehná, nezlořečí, a zachovává vděčnost Hospodinu. Izraelita žehnal Hospodinu ráno, když se probudil, žehnal ženě a dětem, když odcházel do práce. Měl žehnat těm, se kterými se setkal a opět žehnat po příchodu z práce domů. Na tomto základě si uvědomíme, proč Pán Ježíš řekl (L 6,28): Žehnejte těm, kteří vás proklínají, modlete se za ty, kteří vám ubližují. Celý život věřícího má být naplněn žehnáním. Žehnání je postojem srdce, ke kterému nás vybízí Ko 3,17: Všechno, cokoli mluvíte nebo děláte, čiňte ve jménu Pána Ježíše a skrze něho děkujte Bohu Otci. Významně povzbuzuje víru vhodně vybrané a ve víře jasně vyslovené požehnání. Můžeme použít biblická požehnání, z nichž nejznámějším je áronské požehnání (Nu 6,24-26). Požehnáním končí také většina epištol. Použít můžeme slova trojičního žehnání z pokladu 21 Viz příklady biblických citátů uvedené na konci této Bohoslužebné agendy CB. 20 Výchozí, už neplatný materiál; diskuse v současné době probíhá nad aktuálním textem návrhu, který na sbory rozeslala Komise pro Řád. Výchozí, už neplatný materiál; diskuse v současné době probíhá nad aktuálním textem návrhu, který na sbory rozeslala Komise pro Řád. Bohoslužba v Písmu svatém Pro náplň i pořad křesťanských shromáždění


source: wikipedia

text: Moskevský Kreml je středověký kreml v centru Moskvy založený středověkou ruskou vládnoucí dynastií Rurikovců. V současnosti Kreml slouží mimo jiné jako oficiální sídlo prezidenta Ruské federace. Kreml má velmi výrazné vnější zdi postavené z neomítaných červených pálených cihel. Jsou vysoké 5 až 19 metrů, dlouhé 2235 metrů, jejich tloušťka dosahuje 3,5 až 6,5 metru a jsou posílené dvaceti věžemi, nejvyšší – Trojická – měří 79 metrů. Půdorysem Kremlu je nepravidelný trojúhelník, jehož plocha má 277 000 m2 (téměř 28 hektarů). Jedná se o jeden z největších hradních komplexů na světě. Uvnitř se nachází několik z nejvýznamnějších ruských pravoslavných kostelů, například Uspenský chrám (chrám Nanebevzetí Panny Marie) z 15. století, Blagověščenskij sobor (chrám Zvěstování Panny Marie) a Archangelskij sobor (chrám Archanděla Michaela) s hrobkami ruských panovníků. Kromě těchto kostelů se v Kremlu nacházejí rovněž významné paláce, například Velký kremelský palác, dokončený roku 1849, a Těremský palác se soukromými komnatami ruských carů. V několika palácích jsou vystaveny umělecké a historické poklady Ruské říše, shromážděné v průběhu celých staletí. Moskevský Kreml je největší obývaná pevnost v Evropě. Historie Borovický vrch, místo na kterém je dnešní Kreml postaven, byl obýván Slovany již od druhého tisíciletí př. n. l. V 11. století místa, kde se řeka Neglinnaja vlévá do řeky Moskvy obýval kmen Krivičů (Кривичи), který tam zbudoval první malé opevnění. Podle Ipatěvské kroniky je první písemná zmínka o Moskvě datována rokem 1147. Od této doby se dá mluvit o vzniku Moskvy jako města. První hradební zeď byla postavena v roce 1156, její délka činila 850 metrů, opevněná plocha uvnitř pak kolem 3000 metrů.2 Toto rozsáhlé rozšíření, v té době ještě „Moskevského hradu“, provedl kníže Jurij Dolgorukij. V roce 1238 byl hrad zničen při nájezdu Mongolů. Od roku 1264 hrad začal sloužit jako sídlo moskevských knížat. Takové hrady a tvrze se v Rusku odpradávna jmenovaly detinec. Slovo kreml se začalo používat až od 14. století. První písemné doklady, ve kterých je moskevský hrad nazýván Kreml, pocházejí z roku 1331. Sídlo ruských panovníků První zmínky o kamenných stavbách v Kremlu pochází z první poloviny 14. století, poté co metropolita Alexej roku 1360 přesunul svoje sídlo z Kyjeva do Moskvy. V tomto období začala v Kremlu vznikat z příkazu Ivana Kality řada chrámů. Hlavní chrám Nanebevzetí panny Marie (Uspenskij sobor, Успенский собор) byl založen v roce 1327 a výrazně přestavěn a rekonstruován v 15. století. Později byli v tomto chrámu korunováni ruští carové. Většina chrámů v moskevském Kremlu byla postavena v rusko-byzantském architektonickém slohu, tedy s jednou centrální a několika po obvodu rozmístěnými zlatými kopulemi z vápence. Původní zeď kolem Kremlu byla dřevěná. Za vlády Dmitrije Donského byla v letech 1366–1368 nahrazena masivní kamennou (vápencovou) obvodovou zdí. Tato zeď měla chránit Kreml před nájezdy Tatarů, především chána Tochtamiše. Po smrti Dmitrije založil jeho poručník, metropolita Alexis, klášter Zjevení archanděla Michaela (Чудов монастырь). Na konci 14. století se Vasiliji I. Dmitrijeviči podařilo dojednat mír s Tatary, takže mohl pokračovat ve výstavbě chrámů. Příkladem budiž chrám Zvěstování panny Marie (Blagověščenskij sobor, Благовещенский собор) z roku 1405, na jehož výzdobě se podíleli Theofanés Řek, Andrej Rublev a Prokor. Velké přestavby od 15. století Ivan III. si v roce 1475, po sjednocení Ruska, uvědomil, že jeho sídlo, Kreml, není hodné panovníka jeho významu v podobě, v jaké se nacházel. V této době byly vápencové obvodové zdi v havarijním stavu a i další budovy bylo třeba opravit. Ruští stavitelé, které Ivan III. pozval, nejprve dokázali vyspravit zdi, ale již si nedokázali poradit s projektem takového rozměru, jakým byla celková přestavba zdí nebo oprava chrámu Nanebevzetí; jejich pokusy skončily pouze zřícením některých chrámových zdí. Když Ivan III. zjistil, že nemá dostatečně kvalifikované projektanty v Rusku, poslal pro architekty do Itálie. V roce 1475 přijel první italský architekt Aristotele Fioravanti, kterého získal Ivan III. za podpory metropolity Filipa na rekonstrukci chrámu Nanebevzetí. Na přání Ivana III. byl vzorem této stavby chrám Nanebevzetí ve Vladimiru. Chrám je postaven v rusko-byzantském stylu, podle umístění velké centrální zlaté kupole a čtyř menších umístěných v rozích, ale Fioravanti zanesl do stavebního postupu mnoho inovativních prvků. Vložil do základů mohutné dubové kůly, používá železné klenební spojníky a pro stavbu kopule používá cihly namísto kamene. Mezi lety 1485–1516 probíhala generální přestavba pevnostních zdí italskými pevnostními specialisty. Pracoval zde například Pietro Antonio Solari, který se proslavil rekonstrukcí hlavní vstupní Frolovské (později Vykupitelovy) věže v roce 1491, na základech původní postavené Vasilijem Jermolinem, a dalších věží. Tato přestavba probíhala v duchu v Itálii již zastaralého pevnostního stavitelství quattrocenta, při které byl vápenec nahrazen neomítanými pálenými cihlami a zdi dostaly výrazná cimbuří v podobě vlaštovčích ocasů. Věže byly přidány až v 17. století. Tyto nové zdi se dochovaly dodnes; jejich délka je 2235 m, výška kolísá mezi 8 a 19 m a šířka je v rozmezí 3 až 6 m. Novou stavbou, kterou Kreml doplnili italští architekti, byla Granovitaja palata (Грановитая палата), jejíž název pochází z názvu zvláštních řezaných (tzv. diamantový rust) z kamene obkladů východní fasády. Budovu začal stavět v roce 1487 Marco Frjazin a stavbu dokončil Solari. Na konci tzv. „italského období“ od roku 1505 do roku 1508 se v Kremlu stavěly dvě významné budovy: Archandělský chrám (Архангельский собор), který byl postaven Alevizem Novijem na základech původního chrámu z roku 1333, a zvonice Ivana Velikého. Zvonice byla dvoustupňová a vysoká 60 m, za panování Borise Godunova jí byla přistavěna ještě 21 m vysoká třetí část. Zvonice byla tak důmyslně zkonstruována, že přetrvala mnohé požáry a dokonce za války s Napoleonem i francouzskou nálož, která srovnala okolní stavby se zemí. Po dokončení těchto staveb vyšel carský dekret, který nařizoval, že žádná další budova nesmí stát v blízkosti pevnosti. To způsobilo, že je Kreml oddělený od dnešního historického moskevského centra tzv. Kitaj-gorodu. V letech 1555–1560 po dobytí Kazaňského chanátu nechal car Ivan IV. na toto prázdné místo (dnešní Rudé náměstí) postavit architektem Postnikem Jakovlevem chrám Vasila Blaženého. V roce 1682 prožil car Petr Veliký ještě jako dítě v Kremlu velice traumatické okamžiky, když jen o vlásek unikl živ z moskevské rebelie (Střelecká vzpoura), z toho důvodu Moskvu neměl rád a později v roce 1712 přemístil sídelní město z Moskvy do nově postaveného honosného Sankt-Peterburgu Petrohradu a Kreml upadl v zapomnění až do 18. století. Ještě před přesunutím carského sídla z Kremlu do Petrodvorce proběhla poměrně rozsáhlá dostavba ozdobných věžiček nad stávající věže obvodových zdí. Přestavby od 18. století V 18. stol znovuobjevila moskevský Kreml, do té doby používaný jen pro korunovace carů, Kateřina Veliká a znovu sem přemístila jeho zašlé moci. Nezůstalo jenom u přemístění, ale Kateřina sebou přivezla poměrně odvážné plány na přestavbu Kremlu. Tyto plány se týkaly přestavby zdí v klasicistním slohu, které ale, jak se shoduje mnoho odborníků naštěstí, z velké části nebyly nikdy provedeny. Nicméně velký projekt spojený s reformou z roku 1763, která ustanovila Moskvu jako centrum soudu, proveden byl. Kateřina pověřila talentovaného klasicistního architekta Matveje Kazakova provedením budovy Senátu. Tato budova leží v do té doby nevyužité severovýchodní části Kremlu. Tato čtyřpatrová budova tvoří souměrný trojúhelník s dvěma vnitřními křídly a třemi nádvořími. Do východního vrcholu tohoto trojúhelníku Kazakov umístil výraznou rotundu, která sloužila pro shromažďování Senátu. Po dostavbě byla hradební věžička před Senátem z bezejmenné přejmenována na „Senátní“. Budova za dob komunismu sloužila jako sídlo Nejvyššího sovětu SSSR. V 19. století z příkazu cara Mikuláše I. proběhla další výrazná přestavba budovy, která byla poškozena za francouzské okupace na začátku století, Velkého kremelského paláce (Большой Кремлёвский дворец). Tuto přestavbu řídil architekt Konstantin Ton a na návrhu vnitřní výzdoby se podílel dvorní architekt Friedrich Richter. Tato přestavba vytvořila skutečnou dominantu Kremlu při pohledu přes řeku Moskvu. Během těchto prací také došlo k propojení Velkého paláce s palácem Těremským (Теремной дворец), Diamantovým palácem a s chrámem Zvěstování. Poté opět Kreml začal ztrácet na významu až do doby nástupu komunismu na začátku 20. století. Sovětské období Po Velké říjnové revoluci přesunul 12. října roku 1918 Vladimir Iljič Lenin veškerou moc po mnoha letech zpět do Kremlu. Lenin si rezervoval v Kremlu místnost pro sebe a určil za sídlo Sovětu bývalou budovu Senátu. V této době proběhlo několik oprav dlouho nepoužívaných budov. Poté se ale začaly projevovat názory komunismu na tradiční ruskou víru a komunistické architektonické postupy. Na příkaz Josifa Stalina došlo k rozsáhlému bourání po staletí stavěných chrámů po celém Rusku, velké části Kremlu se však tato akce vyhnula. Krom zbourání konventu Nanebevstoupení (Vozněsenskij monastyr), kláštera Zjevení, starého Spasitelova chrámu a malého Nikolského paláce byly odstraněny carské symboly a Kreml se uzavřel veřejnosti. Ve třicátých letech byly původní zlaté orlice umístěné na kremelských věžích zčásti nahrazeny svítícími rudými kolem 3 metrů vysokými hvězdami. Místo po zbouraných budovách nahradila vojenská akademie a Sjezdový palác postavený v letech 1959–1961 architektem Michailem Posochinem. Tato stavba je postavena z mramoru a skla, je konstrukčně jednoduchá a nepůsobí rušivým dojmem, což např. historik architektury W. C. Brumfield shledává jako jediné pozitivum budovy. Ze strany Rudého náměstí u Kremelské zdi bylo postaveno architektem Ščusevem Leninovo mauzoleum a podél zdi se začaly pohřbívat významné osoby. V roce 1955 byl Kreml znovu veřejnosti otevřen a v roce 1961 se z něho stalo kromě sídla vlády muzeum. Později v roce 1990 byl jako první ruský komplex zapsán na seznam světového kulturního dědictví UNESCO. Odkazy Reference Literatura Související články Seznam věží moskevského Kremlu Hřbitov u Kremelské zdi Externí odkazy Satelitní mapa Kremlu na WikiMapii Kremly Světové dědictví (Rusko) Stavby v Moskvě Dějiny Moskvy Prezidentské rezidence Postaveno v 15. století Vzniklo 1495 Reprezentační stavby v Rusku Oficiální rezidence v Rusku


text: Coulomb je odvozená jednotka SI veličiny elektrický náboj. Pojmenována byla na počest francouzského fyzika Charlese-Augustina de Coulomba. Značkou coulombu je C. Definice Je definován jako elektrický náboj přenesený proudem 1 ampéru během 1 sekundy (tzn. 1 coulomb = 1 ampérsekunda). C = A ⋅ s Vlastnosti Velikost náboje jednoho elektronu (tzv. elementární náboj) je −1,602 176 6208 (98)×10−19 C. Dříve byl definován také mezinárodní coulomb jako náboj, kterým se elektrochemicky vyloučí z roztoku 0,001 118 00 g stříbra. Odkazy Reference Související články elektrický náboj elektrický proud Charles-Augustin de Coulomb Odvozené jednotky SI Jednotky Elektrotechnika Elektromagnetismus


(GMO Free) 50 g Kód: WFG1764 | Toto zboží není momentálně k dispozici Wolfberry Bio Pekanové ořechy vynikají obsahem cenných živin a jemnou máslovou chutí, kterou si ihned zamilujete! Mají vyvážený poměr tuků, bílkovin, sacharidů a vlákniny. Obsahují měď, draslík, zinek, mangan a vitaminy skupiny B. Wolfberry pekanové ořechy jsou pěstované v kontrolovaném ekologickém zemědělství bez genetické modifikace. Vynikající a nejvýživnější jsou v syrovém stavu například v pomazánkách, s různými druhy sýrů, nebo bobulemi hroznového vína. Skvělé jsou i pro pečení zákusků, dortů, muffinů, nebo pro přípravu nádivek, zmrzlin a sladkých náplní. zdroj minerálů (vápník, železo, hořčík, draslík, zinek, měď) dodávají vitaminy (thiamin, riboflavin, niacin, kyselina pantothenová a listová) ideální k přímé konzumaci vhodně doplní zákusky, dorty, náplně a ovesné kaše lahodně jemně chutnají 100% Bio Pekanové ořechy 2902 kJ / 691 kcal Skvělé jsou pro přímou konzumaci. Ideálně doplní a ozdobí müsli, jogurty, kaše a nejrůznější dezerty. USA / Wolfberry s.r.o. energie a vitalita, Srdce a cévy


source: fineweb

text: EA Hotel Elefant 50°13'18.058"N 12°52'51.569"E Rezervace: +420 271 090 837 Recepce: +420 353 436 111 Turistické tipy Charakteristika hotelu EA Hotel Elefant *** je depandancí EA Hotelu Jessenius***, od kterého je vzdálen pouhých 20metrů. Nachází se přímo na hlavní pěší zóně. Historická budova pochází z 18.století. Mezi významné hosty hotelu v minulosti patřili významné osobnosti jakými byl například kníže Kinský, baron von Brudern, František Palacký nebo Karel Havlíček Borovský. Hotel disponuje kapacitou celkem 18ti standardně vybavených pokojů. Pokoje jsou vybaveny sprchovým koutem nebo vanou, televizí, lednicí, a stylovým nábytkem. V pokojích jsou dřevěné podlahy. Za příplatek je možné objednat pokoj s balkónem a výhledem na kolonádu. Samozřejmostí jsou kuřácké i nekuřácké pokoje, hotelový výtah. Složení pokojů – 13 dvoulůžkových, 4 třílůžkové a 1 jednolůžkový pokoj. V těsné blízkosti hotelu je nástupní stanice lanové dráhy, která Vás sveze ke komplexu Diana s výletní restaurací a rozhlednou poskytující překrásný výhled na město a jeho široké okolí. Lázeňské lesy jsou protkány pěšími i cyklistickými stezkami. Oblíbeným cílem cyklistů jsou nedaleké Svatošské skály. Výlet si můžete udělat také na hrad Loket či zámek Bečov. V balneo-provozu EA Hotelu Jessenius mohou hosté využít široké nabídky procedur a léčebných metod. Mezi nejvýznamnější procedury patří mimo jiné pitná kúra, dietní stravování, masáže, elektroterapie, termoterapie, inhalace nebo oblíbené koupele v minerální vodě. Hostům je k dispozici hotelový lékař, který na základě předchozího vyšetření určí kompletní lázeňskou léčbu. Placené parkoviště je vzdálené necelé 3min. pěšky.


Kauza Čapí hnízdo Andreje Babiše: podle policie se účelově převáděly akcie - Deník.cz Kolem farmy Čapí hnízdo bylo provedeno několik převodů akcií, které měly podle policie za cíl znepřehlednit vlastnickou strukturu a umožnit společnosti dosáhnout na evropskou dotaci. Klíčovou transakci s akciemi měl prý provést Martin Herodes, nynější švagr šéfa hnutí ANO Babiše. S odkazem na zdroje seznámené s policejní žádostí o vydání poslanců Andreje Babiše a Jaroslava Faltýnka (oba ANO) Sněmovnou k trestnímu stíhání to dnes uvedl server iROZHLAS.cz. Faltýnek a Babiš čelí trestnímu oznámení v souvislosti s Čapím hnízdem od sklonku roku 2015. Farma patřila do přelomu let 2007 a 2008 do Babišova Agrofertu. Poté změnila formu vlastnictví, a nebylo tak možné dohledat jejího majitele. Díky změně získala padesátimilionovou dotaci. Po několika letech dodržování dotační podmínky se vrátila pod Agrofert. Babiš loni ve Sněmovně řekl, že v době získání dotace vlastnily farmu jeho dvě dospělé děti a bratr jeho partnerky. Herodes údajně uzavřel celkem tři smlouvy na odkup některých akcií s Babišovými blízkými, kteří je drželi po vyčlenění farmy z Agrofertu. Stal se tak majoritním akcionářem Čapího hnízda. "Tento účelový převod Herodes provedl zcela vědomě, aby znepřehlednil vlastnickou strukturu společnosti Farma Čapí hnízdo. Jediným účelem fiktivních převodů akcií bylo další zastření identity skutečného vlastníka a osoby s vlivem na tuto společnost, tedy Andreje Babiše," uvádí podle serveru žádost o vydání poslanců. Transakce měly podle žádosti také snížit podíl Babišových blízkých na základním kapitálu farmy pod jednu čtvrtinu. "V takovém případě by totiž Farma Čapí hnízdo byla považována za partnerský podnik Agrofertu a na dotaci by neměla nárok," uvádí iROZHLAS.cz. Herodesovu reakci se serveru nepodařilo získat. Předseda hnutí ANO Babiš pochybení v případě Čapího hnízda dlouhodobě odmítá. Žádost policie o své vydání označil minulý týden za snahu politického systému zlikvidovat ho. Načasování žádosti podle něj ukazuje na snahu ovlivnit volby. Policie podle Práva tvrdí, že Babiš nezákonné počínání kolem Čapího hnízda řídil a koordinoval. Babiš to označil za nepravdivé a nehorázné tvrzení policie. Kritizoval i to, že z materiálu pro poslance citují novináři. Policie podala žádost o vydání Babiše a předsedy poslaneckého klubu ANO Faltýnka minulý čtvrtek týden. Mandátový a imunitní výbor Sněmovny se žádostí začne zabývat tento pátek, celá Sněmovna by měla o vydání obou poslanců rozhodovat na své schůzi, která začne 5. září. Poslance ani senátora nelze podle ústavy trestně stíhat bez souhlasu komory, jejímž je členem. Podle médií policisté tvrdí, že se Babiš svým počínáním dopustil dotačního podvodu a poškodil finanční zájmy Evropské unie.


Tak 5x denně jezdilo před 25 lety i ČSAD. A dokonce jezdilo i v neděli a ve svátek v 5.00 takže až s nástupem SA a vytlačením ČSAD jsem musel o víkendu začít jezdit autem. Koukám, že vše při starém i u Flixbusu.


Vezmi s sebou tuto roztomilou, jednorožčí power banku a dobij svůj telefon na cestě ze školy! Technické údaje: Power banka - jednorožec Kapacita: 2600 mAh Obsah balení: 1x power banka


Křečové žíly a stres


text: Vodík (chemická značka H, ) je nejlehčí a nejjednodušší plynný chemický prvek. Tvoří převážnou část hmoty ve vesmíru. Elementární vodík (H2) má široké praktické využití: zdroj energie, redukční činidlo v chemické syntéze nebo metalurgii a také jako náplň meteorologických a pouťových balonů a do 30. let 20. století i vzducholodí. Základní fyzikálně-chemické vlastnosti Vodík je bezbarvý, lehký plyn, bez chuti a zápachu. Je hořlavý, hoří namodralým plamenem, pro jeho hoření je nutný oxidační prostředek, kterým je nejčastěji vzdušný kyslík. Je 14,38× lehčí než vzduch a vede teplo sedmkrát lépe než vzduch. Vodík je za normální teploty stabilní, pouze s fluorem se slučuje za pokojové teploty. Je značně reaktivnější při zahřátí, především s kyslíkem a halogeny se slučuje velmi bouřlivě, i když pro spuštění této reakce je nutná inicializace (např. jiskra, která zapálí kyslíko-vodíkový plamen). Vodík je velmi málo rozpustný ve vodě, ale některé kovy ho pohlcují (nejlépe palladium). Vodík vytváří sloučeniny se všemi prvky periodické tabulky (s výjimkou vzácných plynů), zejména pak s uhlíkem, kyslíkem, sírou a dusíkem. Ty tvoří základní stavební jednotky života na Zemi. Vodík je schopen tvořit zvláštní typ chemické vazby nazývaný vodíková vazba nebo také vodíkový můstek, kde vázaný atom vodíku vykazuje afinitu i k dalším atomům, s nimiž není poután klasickou chemickou vazbou. Mimořádně silná je vodíková vazba s atomy kyslíku, což vysvětluje anomální fyzikální vlastnosti vody (vysoký bod varu a tání atd.). Zajímavou vlastností vodíku je jeho schopnost „rozpouštět“ se v některých kovech, např. v palladiu nebo platině. Ty poté fungují jako katalyzátory chemických reakcí. Je to způsobeno tím, že má vodík velmi malé molekuly, které jsou schopny procházet krystalovou mříží různých materiálů. Historický vývoj Již Robert Boyle (viz také Boyleův–Mariottův zákon) pozoroval v roce 1671 reakci železa se zředěnými kyselinami (sírovou a chlorovodíkovou), která vedla k tvorbě plynného vodíku, ale nepoznal, že se takto uvolněný plyn liší od vzduchu. Teprve v roce 1766 si Henry Cavendish uvědomil, že tento plyn je chemické individuum a nazval jej „hořlavým vzduchem“. Cavendish je takto považován za objevitele vodíku jako chemického prvku. Cavendish však spekuloval, že tento hořlavý vzduch je vlastně hledaná hypotetická látka, flogiston, a své flogistonové teorie se nikdy nevzdal. Nicméně v roce 1781 zjistil, že tato látka tvoří při hoření vodu, což otevřelo cestu k objevu vodíku jako chemického prvku (elementu). V roce 1783 pojmenoval Antoine Lavoisier tento prvek „hydrogen“ podle řeckých slov (hýdōr, „voda“) a (gennáo, „tvořím“). Lavoisier syntetizoval vodu hořením vodíku v proudu kyslíku a kvantitativní výsledky potvrdily, že voda není element, což se po 2000 let považovalo za zřejmé, nýbrž sloučenina těchto dvou prvků. Lavoisier provedl rovněž rozklad vody rozžhaveným železem v roce 1783. Rozklad vody elektrickým proudem na jednotlivé složky, kyslík a vodík, poprvé provedli Jan Rudolph Deiman a Adriaan Paets van Troostwijk v roce 1789. Český název pro vodík pochází od Jana Svatopluka Presla, který spolu s Karlem Slavojem Amerlingem vytvořil v polovině 19. století české názvy pro tehdy známé prvky ještě před tím, než Mendělejev publikoval v roce 1869 svůj objev periodické tabulky prvků. Vodík je jeden z deseti tzv. archaických názvů prvků, které se v češtině používají dodnes, ostatní názvy se neujaly. Vodík je jediný prvek, jehož izotopy mají vlastní chemické názvy a značky. Deuterium (D, 2H) je izotop tvořený jedním protonem a jedním neutronem v jádře atomu, tritium (T, 3H) je izotop tvořený jedním protonem a dvěma neutrony v jádře atomu. Pro samotný vodík je vyhrazen název protium, ale značka P se nepoužívá, protože je obsazena značkou fosforu (P). IUPAC umožňuje používání značek D, T, ale preferuje 2H, 3H. Plynný vodík se vyskytuje ve dvouatomové molekule H2, která je mnohem stabilnější než atomární vodík. Za normální teploty se vodík chová tak, jako by byl směsí tří objemů orthovodíku (jádra atomů vodíku v molekule mají stejný spin) a jednoho objemu paravodíku (opačný spin). Při skladování kapalného vodíku probíhá přeměna ve směru ortho → para, která je exotermická natolik, že může dojít ke ztrátě až 2/3 původní kapaliny. Bylo nutno vyvinout postup, kdy se při zkapalňování vodíku zároveň provádí přeměna na para- H2. Deuterium bylo spektroskopicky pozorováno v roce 1931, příprava téměř čisté sloučeniny D2O (tzv. těžká voda) byla provedena elektrolyticky v roce 1933. Tritium bylo poprvé připraveno v roce 1934 bombardováním sloučenin deuteria deuterony, schematicky 2H+2H → 3H +H. Výskyt v přírodě Elementární vodík je na Zemi přítomen jen vzácně. Nejvíce elementárního vodíku se vyskytuje v blízkosti sopek v sopečných plynech. Plynný vodík se v našem prostředí vyskytuje ve formě dvouatomových molekul H2, je však známo, že v mezihvězdném prostoru je přítomen z převážné části jako atomární vodík H. V zemské atmosféře se vyskytuje jen ve vyšších vrstvách a díky své mimořádně nízké hmotnosti postupně z atmosféry vyprchává. Elementární vodík je však jednou z podstatných složek zemního plynu, vyskytuje se i v ložiscích uhlí. Ze sloučenin je nejvíce zastoupena voda, která jako moře a oceány pokrývá 2/3 zemského povrchu. Bylo vypočteno, že se vodík podílí na složení zemské kůry (včetně atmosféry a hydrosféry) 0,88 hmotnostními procenty a 15,5 atomárními procenty. Další významný zdroj vodíku představují organické sloučeniny. Vodík patří společně s uhlíkem, kyslíkem a dusíkem mezi biogenní prvky, které tvoří základní stavební kameny všech živých organismů. Díky tomu se vodík vyskytuje prakticky ve všech sloučeninách tvořících nejvýznamnější surovinu současné energetiky a organické chemie – ropu. Vodík je základním stavebním prvkem celého vesmíru, vyskytuje se jak ve všech svítících hvězdách, tak v mezigalaktickém prostoru. Podle současných měření se podílí ze 75 % na hmotě a dokonce z 90 % na počtu atomů přítomných ve vesmíru. Tvorba v přírodě a průmyslová výroba Vodík se v přírodě tvoří při rozkladu organických látek některými bakteriemi. Genetické inženýrství usiluje o zdokonalení tohoto procesu do míry průmyslově využitelné k produkci vodíku pro vodíkové motory. Vodík se uvolňuje při koksování uhlí, takže ve svítiplynu a koksárenském plynu tvoří okolo 50 % obj. Toho se dříve využívalo při průmyslové výrobě vodíku tak, že se tyto plyny zkapalnily a vodík se oddestiloval. Vodík se ve velkém průmyslově vyrábí termickým rozkladem methanu (zemního plynu) při 1000 °C (tzv. parním reformingem zemního plynu). Tato technologie je nejlevnější, reaguje směs metanu a vodní páry za vzniku vodíku a CO2. Účinnost se pohybuje okolo 80 %, ale značnou nevýhodou je, že na 1 kg vyrobeného vodíku se vyprodukuje 5,5 kg CO2. CH4 → C + 2 H2 Jedna z mála využívaných příprav vodíku je katalytické štěpení methanolu vodní parou při 250 °C. CH3OH + H2O → CO2 + 3 H2 Další málo využívaná příprava je katalytický rozklad amoniaku při teplotě okolo 1000 °C 2 NH3 → N2 + 3 H2 Rozpouštění neušlechtilých kovů v kyselinách se využívá k přípravě vodíku v laboratoři. Nejčastěji se k tomu využívá reakce zinku s kyselinou chlorovodíkovou. Zn + 2 HCl → ZnCl2 + H2 Reakcí amfoterních kovů s roztoky hydroxidů vznikají rozpustné hydroxokomplexy a vodík, nejtypičtější je reakce hliníku s roztokem hydroxidu sodného. Lze využít i reakce křemíku s roztokem hydroxidu (například hydroxidu sodného nebo směsi hydroxidu sodného a hydroxidu vápenatého). 2 Al + 2 NaOH + 6 H2O → 2 Na[Al(OH)4] + 3 H2 Si + 4 NaOH → Na4SiO4 + 2 H2 Si + Ca(OH)2 + 2 NaOH → Na2SiO3 + CaO + 2 H2 Vodík vzniká také jako odpadní produkt při výrobě hydroxidů. Například sodík reaguje s vodou za vzniku hydroxidu sodného a vodíku. 2 Na + 2 H2O → 2 NaOH + H2 Reakcí hydridu vápenatého s vodou vzniká hydroxid vápenatý a vodík, ale reakce je pro praktické použití nevyužitelná, protože hydrid vápenatý je velmi drahý. CaH2 + 2 H2O → Ca(OH)2 + 2 H2 Vedením vodní páry přes rozžhavené železo vzniká oxid železnato-železitý a vodík. Tento oxid se dá využít k tvorbě permanentních magnetů. 3 Fe + 4 H2O → Fe3O4 + 4 H2 Dřívější velmi využívaná příprava vodíku byla reakce koksu s vodní párou. Takto vzniká hlavně vodní plyn. H2O + C → CO + H2 ... reakce probíhá dále ... CO + H2O → CO2 + H2 Další z možností je reakce methanu s vodní párou. Je také možno k methanu a vodní páře přidat kyslík a reakce probíhá za velmi velkého zisku vodíku. CH4 + H2O → CO + 3 H2 12 CH4 + 5 H2O + 5 O2 → 29 H2 + 9 CO + 3 CO2 Poslední z alespoň trochu běžných příprav vodíku je reakce fosforu s vodní párou za vzniku kyseliny fosforečné a vodíku. 2 P + 8 H2O → 2 H3PO4 + 5 H2 Průmyslově se vodík vyrábí elektrolýzou vody. 2 H2O → 2 H2 + O2 Do budoucna se počítá s výrobou vodíku pomocí jaderné energie, a to buď termochemicky (vysokými teplotami - viz Mezinárodní fórum pro IV. generaci) nebo prostřednictvím elektrického proudu (jaderné elektrárny by tak mohly být využívány v době, kdy pro vyráběný proud není odběr). Taková produkce by mohla být i levnější než z obnovitelných zdrojů. Využití Hlavní využití elementárního vodíku: V chemickém průmyslu je vodík výborným redukčním činidlem, sloužícím k sycení násobných vazeb organických molekul, např. při ztužování rostlinných olejů. Redukčních vlastností plynného vodíku se někdy využívá v metalurgii k získávání kovů z jejich rud (wolfram, molybden). Tento proces se ovšem využívá pouze tehdy, kdy nelze využít běžnější redukční činidla, jako je např. koks nebo dřevěné uhlí. Je to jednak kvůli poměrně vysoké ceně vodíku, ale především s ohledem na riziko možného výbuchu vodíku při kontaminaci prostředí kyslíkem nebo vzduchem za vysoké teploty. Vodík jako zdroj energie představuje pravděpodobně budoucnost energetiky i dopravy. Při spalování vodíku vzniká vedle značného energetického zisku (96–120 MJ/kg vodíku) pouze ekologicky naprosto nezávadná voda. Automobilové motory na bázi spalování plynného vodíku jsou v současné době předmětem intenzivního výzkumu předních světových výrobců motorů. V současnosti je však většina vodíku získávána z fosilních paliv, a vodík jako mezistupeň snižuje účinnost jejich využití. Ústav jaderného výzkumu v Řeži vyvinul TriHyBus – český hybridní autobus na vodíkový pohon, elektrobus čerpající energii z palivových článků. Pro výhodný poměr chemická energie/hmotnost je vodík používán jako raketové palivo (například pro raketoplán). Zdokonalení a zlevnění palivového článku postupně umožňuje jeho širší nasazení. V tomto energetickém zařízení se energie chemické reakce vodíku s kyslíkem přeměňuje přímo na elektrickou energii. Jako paliva se přitom používá plynného vodíku, kyslík je u některých článků dodáván z atmosféry jako při normálním hoření. Účinnost tohoto procesu dosahuje v současné době hodnoty 60 %, což je podstatně více než při spalování vodíku a následným využitím vzniklého tepla pro výrobu elektrické energie. Nevýhodou současných palivových článků je stále ještě jejich vysoká cena a fakt, že proces je doposud značně citlivý vůči katalytickým jedům, takže vyžaduje použití velmi čistých chemikálií. Proto se palivové články od šedesátých let 20. století využívají především v kosmických technologiích, kde uvedené nevýhody nejsou příliš významné. Perspektivně jsou izotopy vodíku pokládány za hlavní energetický zdroj při využití řízené termonukleární fúze, kdy lze slučováním lehkých atomových jader dosáhnout významného energetického zisku. Jaderná fúze však zůstává ve stádiu experimentálních prototypů a jejich zavedení do praxe lze očekávat v horizontu několika desítek let (v roce 2008 začala probíhat výstavba termonukleárního reaktoru ITER ve francouzském Cadarache). Praktické využití jaderné fúze se doposud uskutečnilo pouze při výrobě termonukleární bomby. Hoření vodíku s kyslíkem je silně exotermní a vyvíjí teploty přes 3 000 °C. Toho se běžně využívá při svařování nebo řezání kyslíko-vodíkovým plamenem nebo v metalurgii při zpracování těžko tavitelných kovů. Vodík slouží jako chladivo alternátorů v elektrárnách. Mimořádně nízké hustoty plynného vodíku se využívalo v počátcích letectví k plnění vzducholodí a balónů. Náhrada výbušného vodíku inertním heliem byla prakticky využitelná pouze v Severní Americe s přírodními zdroji podzemního helia. Navíc bylo helium embargováno pro vývoz do nacistického Německa. Když v roce 1937 vzducholoď Hindenburg shořela při přistání s několika desítkami obětí, éru vodíkem plněných dopravních prostředků lehčích než vzduch definitivně ukončila. Příčinou exploze vzducholodě Hindenburg byla elektrická jiskra. Jak vzducholoď „pluje“ ve vzduchu, tak se plášť vzducholodě tře o okolní vzduch a tím se balon vzducholodě elektrostaticky nabíjí. V tomto historickém případě šlo o kombinaci počasí v místě přistání, kde bylo před bouřkou, a přetření povrchu vzducholodi nevhodným nátěrem zvyšujícím akumulaci elektrostatického náboje. Stačila pak jediná jiskra, obal se vzňal, od obalu se propálily vnitřní balony s vodíkem, a katastrofa propukla naplno. Nízké hustoty a nízké viskozity vodíku se využívá pro snížení tření ve strojích, kde je třeba rychle proudící plynné médium. Příkladem jsou elektrické generátory (kde může tvořit náplň skříně) nebo Stirlingův motor (jako pracovní médium). Vodíku stále více využívá při výrobě amoniaku z prvků – dusíku a vodíku. Reakce probíhá za teploty okolo 500 °C, tlaku 10–100 MPa a katalyzátoru aktivovaného železa (železo je aktivované oxidem hlinitým Al2O3 nebo oxidem draselným K2O). Amoniak je dnes nejpoužívanějším rostlinným hnojivem. N2 + 3 H2 → 2 NH3 Reakcí vodíku s chlorem vzniká chlorovodík, který pak zavádíme do vody a vzniká kyselina chlorovodíková, která se v průmyslu používá k mnoha reakcím a syntézám. H2 + Cl2 → 2 HCl Experimentálně se využívá jako fyziologicky inertní dýchací plyn ve směsích pro extrémní hloubkové potápění. Jeho výhodou je velmi nízká hustota a absence HPNS (nervový syndrom vysokého tlaku). Kvůli vysoké reaktivitě vodíku s kyslíkem jsou při potápění používány směsi s maximálním obsahem kyslíku 4 %. Z tohoto důvodu je směs bezpečně dýchatelná teprve od hloubky 30 m. Jako první použil vodík v dýchací směsi Švéd Arne Zetterström v roce 1945. Od té doby bylo provedeno několik výzkumných projektů (např. HYDRA 5, HYDRA 8) dokazujících použitelnost vodíkových směsí v hloubkách 400–600 m. Dýchací směs vodíku a kyslíku se nazývá HYDROX a směs kyslíku, vodíku a helia se nazývá HYDRELIOX. Vodík a zmírnění klimatické změny (mitigace) Většina národních strategií snižování emisí skleníkových plynů počítá s využitím vodíku jako paliva. V první fázi by měl být využíván vodík, který v průmyslové výrobě vzniká jako nepotřebný vedlejší produkt (v roce 2023 je obvykle bez dalšího využití spalován). V budoucnosti bude záležet na ekologickém způsobu výroby vodíku. Tzv. černý vodík se vyrábí z černého uhlí, hnědý vodík z hnědého uhlí. Šedý vodík a modrý vodík ze zemního plynu, ale i jeho výroba je z hlediska emisí horší než přímo z plynu či uhlí samotného. Za použití elektřiny z obnovitelných zdrojů se vyrábí tzv. zelený vodík. Vodík vyrobený za pomoci jaderné energie se nazývá nejednotně jako fialový vodík, růžový vodík či žlutý vodík. Celková účinnost elektrolýzy (tj. výroby zeleného vodíku) se pohybuje okolo 55–60 %, přičemž na výrobu 1 kg vodíku je zapotřebí 9 litrů vody a 60 kWh elektrické energie. V roce 2021 byla nedotovaná cena šedivého vodíku 280 až 320 Kč/kg, přičemž kilogram obsahuje 4× více energie než kilogram motorové nafty, což ve výsledku znamená 3× vyšší náklady na provoz vodíkových než fosilních spalovacích motorů. Nevýhodou je emise 5,5 kg CO2 na výrobu 1 kg vodíku. V březnu 2023 byla v Praze na Barrandově otevřena první tankovací stanice na vodík s cenou 278 Kč/kg. Příklady využití v ČR Pražská plynárenská získala v roce 2023 dotaci na vybudování vodíkové plnicí stanice ve svém areálu v Praze Michli za 70 miliónů korun. Bez dotací je její vybudování a provoz neekonomický. V plánu je zajištění zkušebního provozu jednoho vodíkového autobusu MHD, který by kolem plnící stanice jezdil. Podle Pražské plynárenské nedělá vodík do dvou procent objemu v distribuční plynáreské soustavě žádný problém, avšak v roce 2023 není ekonomicky únosné v ČR zelený vodík vyrábět pomocí FVE ani ho potrubím dopravovat do ČR z větrných elektrárenských polí na severu Německa. Sloučeniny Hydridy Hydridy jsou obecně všechny dvouprvkové sloučeniny vodíku s prvky. V užším slova smyslu se jako hydridy označují pouze dvouprvkové sloučeniny vodíku s alkalickými kovy a kovy alkalických zemin. Hydridy se dělí na iontové, kovalentní a kovové, které nemají vždy pravidelnou strukturu a pevné stechiometrické složení. Proto se někdy ještě kovové hydridy dělí na kovové, které mají pravidelnou strukturu a stechiometrické složení, nejčastěji to jsou práškovité látky s černou barvou, a hydridy přechodného typu, které mají proměnlivé složení, které se mění v závislosti na tlaku vodíku. Kovalentní hydridy se dělí na molekulové a polymerní. Hydrid sodný NaH je bílá krystalická látka s vysokou teplotou tání a varu, která se dá využít jako velmi silné redukční činidlo. Připravuje se zahříváním sodíku v atmosféře vodíku. S vodou reaguje za vzniku hydroxidu sodného a vodíku. Je to iontový hydrid. Hydrid vápenatý CaH2 je bílá krystalická látka s vysokou teplotou tání a varu, která se dá využít jako velmi silné redukční činidlo. Připravuje se zahříváním vápníku v atmosféře vodíku. S vodou reaguje za vzniku hydroxidu vápenatého a vodíku. Je to iontový hydrid. Amoniak, čpavek neboli azan NH3 je bezbarvý plyn nepříjemné chuti a čpavého zápachu. Dá se lehce zkapalnit a v laboratoři se používá jako polární rozpouštědlo. Vzniká reakcí dusíku s vodíkem za vyšší teploty a vysokého tlaku. Je to kovalentní hydrid. Hydrazin je další sloučeninou vodíku s dusíkem N2H4. Voda (v systematickém názvosloví oxidan, nikoli oxan, což je systematický název pro tetrahydropyran) H2O je bezbarvá kapalina bez chuti a vůně. Je to nejběžnější polární rozpouštědlo na Zemi. Vzniká reakcí vodíku s kyslíkem. Je to kovalentní hydrid. Další sloučeninou těchto prvků je peroxid vodíku, H2O2, látka se silnými oxidačními účinky. Sulfan H2S je bezbarvý plyn s nakyslou chutí a vůní po zkažených vejcích. Je extrémně jedovatý – 0,015% ve vzduchu dokáže usmrtit člověka. Je lehce rozpustný ve vodě za vzniku slabě kyselého prostředí a jeho vodný roztok se používá v analytické chemii pod názvem sirovodíková voda jako zkoumadlo. V přírodě vzniká tlením bílkovinných organismů s obsahem síry. Průmyslově se vyrábí vytěsňováním ze svých solí silnější kyselinou. Fluorovodík neboli fluoran HF je plyn bez barvy, s leptavou chutí a nepříjemným zápachem. V roztoku se chová jako slabá kyselina a z halogenovodíků je nejslabší. Používá se k uměleckému leptání skla a jako velmi silné oxidační činidlo. Připravuje se reakcí vodíku s fluorem nebo vytěsněním ze své soli. Chlorovodík neboli chloran HCl je plyn bez barvy, s leptavou chutí a nepříjemným zápachem. V roztoku se chová jako silná kyselina („kyselina solná“), která je silnější než fluorovodík, ale slabší než bromovodík a jodovodík. Používá se k výrobě chloridů. Vyrábí se reakcí vodíku s chlorem nebo vytěsněním ze své soli. Bromovodík neboli broman HBr je plyn bez barvy, s leptavou chutí a nepříjemným zápachem. V roztoku se chová jako silná kyselina, která je silnější než chlorovodík, ale slabší než jodovodík. Nemá významné praktické použití, ale lze jej použít jako slabé redukční činidlo. Vyrábí se pouze reakcí bromu s vodíkem, nelze jej vytěsnit z jeho soli. Jodovodík neboli jodan HI je plyn bez barvy, s leptavou chutí a nepříjemným zápachem. V roztoku se chová jako velmi silná kyselina a z halogenovodíků je nejsilnější. Nemá významné praktické využití, ale lze jej použít jako silnější redukční činidlo. Vyrábí se pouze reakcí vodíku s jodem, nelze jej vytěsnit z jeho soli. Ostatní hydridy nejsou nijak významné a běžně se nevyskytují. Další iontové hydridy jsou hydrid lithný LiH, hydrid draselný KH, hydrid rubidný RbH, hydrid cesný CsH, hydrid berylnatý (polymerní struktura) BeH2, hydrid hořečnatý (polymerní struktura) MgH2, hydrid strontnatý SrH2 a hydrid barnatý BaH2. Další kovalentní hydridy jsou boran (polymerní struktura) BH3, alan (polymerní struktura) AlH3, gallan GaH3, indan (polymerní struktura) InH3, thalan TlH3, methan (systematicky karban) CH4 (organická sloučenina), silan SiH4 (organická sloučenina), german GeH4, stannan SnH4, plumban PbH4, fosfan PH3, arsan AsH3, stiban SbH3, bismutan BiH3, selan SeH2, telan TeH2, polan PoH2 a astatan AtH. Další K dalším sloučeninám vodíku patří kyslíkaté kyseliny, hydroxidy a hydráty solí. Obecný vzorec kyslíkaté kyseliny je HaAbOc, a,b,c jsou stechiometrické koeficienty kyseliny a A je kyselinotvorný prvek. Atom vodíku je složkou každé kyseliny. Ve vodě odštěpuje kyselina ion H+ a následně vytvoří s molekulou vody oxoniový kation H3O+. Kyseliny v roztoku mají pH menší než 7. Obecný vzorec hydroxidů je M(OH)n, n je počet molekul OH a M je zásadotvorný kov. Ve vodě hydroxidy odštěpují anion OH− a v roztoku mají pH větší než 7. Hydráty solí jsou látky, které obsahuje ve své struktuře vázané (komplexně i hydratačně) molekuly vody. Zahříváním se tyto molekuly vody odštěpují a rozpouštěním látek ve vodě opět poutají molekuly vody. Při poutání molekuly vody – hydrataci – se u některých sloučenin uvolňuje tzv. hydratační teplo – např. CaCl2 + 2 H2O → CaCl2·2H2O + teplo. Nejtypičtější hydrát, který obsahuje vodu vázanou komplexně i hydratačně je modrá skalice [Cu(H2O)4]SO4·H2O monohydrát síranu tetraaqua-měďnatého. Komplexně vázaná voda se z látek odstraňuje hůře než voda vázaná hydratačně. Organické sloučeniny Jako jeden ze základních kamenů všech organických molekul je vodík přítomný ve všech tkáních živých organizmů. Mezi organické sloučeniny patří sloučeniny uhlíku s vodíkem a křemíku s vodíkem. Uhlík a vodík se vyskytuje ve všech uhlovodících a téměř všech jejich derivátech. Křemík a vodík je obsažen v silanech a ve většině jejich derivátů. Izotopy vodíku Přírodní vodík se skládá ze tří izotopů: Protium Klasický atom vodíku (někdy nazývaný protium) je tvořen jedním protonem a jedním elektronem. Tento izotop (1H) je nejjednodušší atom ve vesmíru. Deuterium Atom s jádrem 2H, který obsahuje v jádře jeden proton a jeden neutron a od běžného vodíku se liší především atomovou hmotností 2,01363 u, se označuje jako deuterium. Někdy mu bývá přiřazována i chemická značka D, přestože se nejedná o jiný prvek. Deuterium je stabilní izotop, který nepodléhá radioaktivní přeměně. V přírodě se běžně vyskytuje vedle lehkého vodíku. V průměru připadá jeden atom deuteria na 7 000 atomů vodíku. Ve spojení s kyslíkem tvoří deuterium těžkou vodu, D2O. Tato sloučenina má významné využití v jaderném průmyslu. Je velmi účinným moderátorem, tedy látkou zpomalující rychlost neutronů. Této vlastnosti se již od druhé světové války využívá v určitém typu jaderných reaktorů k přípravě plutonia z uranu. Těžká voda se vyrábí elektrolýzou vody: ta obsahuje H2O i D2O, těžká voda se ale rozkládá pomaleji, a proto při mnohonásobném opakování elektrolýzy lze získat velmi čistou těžkou vodu – až 99,9 %. Německá armáda se za druhé světové války snažila vyvinout jadernou bombu na bázi plutonia. V norském Rjukanu existoval průmyslový komplex společnosti Norsk Hydro, vyrábějící těžkou vodu. Spojenci tento komplex zničili operací zvláštních jednotek (bombardování po jeho opravě způsobilo těžké ztráty na životech místních obyvatel, ale továrnu poškodilo jen mírně), přesto se však nacistům podařilo vyrobit dostatečné množství těžké vody pro další experimenty s jadernou zbraní. Těžká voda, která se měla přepravit z Norska do Německa, byla z větší části potopena při převozu přes jedno z norských jezer díky partyzánské akci. Některé sudy, které nebyly zcela naplněny a po výbuchu trajektu plavaly na hladině, se však dostaly do Berlína. Dnes je deuterium využíváno také jako účinný stopovač biochemických reakcí. Pokud je na počátku výzkumu distribuce určité sloučeniny v organizmu použita látka, která má atomy vodíku nahrazeny deuteriem, lze vysledovat její cestu biochemickou přeměnou analýzou všech možných vzniklých produktů. Tritium Tritium (čti trícium) je izotop 3H, který má jádro složeno z jednoho protonu a 2 neutronů a bývá někdy označován chemickou značkou T. Jeho atomová hmotnost má hodnotu 3,01605 u. Na rozdíl od deuteria je jádro tritia nestabilní a rozpadá se s poločasem rozpadu 12,33 roku za vyzáření pouze málo energetického záření beta. V přírodních podmínkách vzniká tritium především v horních vrstvách atmosféry při kolizi kosmického záření s jádrem atomu deuteria. Uměle je tritium získáváno v těžkovodních jaderných reaktorech při výrobě plutonia z přírodního uranu. Tritium slouží jako jedna složka náplně termonukleární bomby, nejničivější lidmi vyrobené zbraně. Tritium je jedním ze základních meziproduktů termojaderné fúze, která je energetickým zdrojem hvězd. Tritium se též někdy používá pro výrobu svítících ručiček a indexů hodinek, které září bez ohledu na to, zda byly předtím vystaveny světlu: tritium slouží jako zářič, který budí některou luminiscenční látku ke světélkování. S ohledem na poločas rozpadu tritia je životnost takové světélkující barvy několik desítek let. Zdravotní rizika jsou na rozdíl od luminiscenčních barev, u kterých se používalo radium, nulové. Tritium však je používáno jen několika výrobci, protože výroba je nákladná. Tritium musí být vázáno jako plyn do mikrogranulí, nebo je obsaženo ve skleněných mikrotrubičkách. Obojí je technologicky náročné. Odkazy Poznámky Reference Literatura Cotton F.A., Wilkinson J.:Anorganická chemie, souborné zpracování pro pokročilé, ACADEMIA, Praha 1973 Holzbecher Z.:Analytická chemie, SNTL, Praha 1974 Jursík F.: Anorganická chemie nekovů. 1. vyd. 2002. Dr. Heinrich Remy, Anorganická chemie 1. díl, 1. vydání 1961 N. N. Greenwood – A. Earnshaw, Chemie prvků 1. díl, 1. vydání 1993 Z. Ibler a kol.: Technický průvodce energetika, BEN - technická literatura, 2002, Související články Kovový vodík Zelený vodík Seznam chemických prvků Externí odkazy Basic Hydrogen Calculations of Quantum Mechanics Hydrogen (University of Nottingham) High temperature hydrogen phase diagram Wavefunction of hydrogen Fúzní paliva Chemické prvky Plyny