text: Pamětní stříbrná medaile Jana Masaryka a její laureáti v Kanadě 19.08.2010 / 17:29 Pamětní stříbrnou medaili Jana Masaryka uděluje každoročně při význačných příležitostech generální konzul ČR významným osobnostem krajanské komunity za šíření dobrého jména České republiky v zahraničí. Cenu obdrželi: 2007 BLANKA ROHNOVÁ Blanka Rohnová se narodila 15. září v Praze. O Velikonocích roku 1949 ve svých osmnácti letech uprchla se svou sestrou Libuší a jejím budoucím manželem Bedřichem Kučerou do Západního Německa. V Německu prošli několika tábory (Amberg, Lechfeld, Mnichov) a usadili se v Mnichově, kde si Blanka se sestrou otevřela módní salon. V roce 1951 připluli do Halifaxu a poté cestovali přes celou Kanadu vlakem do Vancouveru. Ve Vancouveru Blanka nejdříve dělala klobouky a pak pracovala v obchodě. Vdala se za Jiřího Rohna (pozdějšího prvního generálního ředitele Canadian Mental Health Association bez doktorátu v medicíně) a společně vychovali čtyři děti. V 54 letech se Blanka rozhodla studovat na Humber College, kde vystudovala interior design. Jeden z jejích učitelů upozornil na Blančinu práci firmu Intercede Design, se kterou spolupracoval a společnost ji přijala. Blanka Rohnová má mimořádné zásluhy především v Českém a Slovenském sdružení v Kanadě a v Kanadském fondu pro československé uprchlíky. V roce 1960 byla spoluzakladatelkou Dámského odboru Sdružení a později - po Ruth Petříčkové - jeho předsedkyní. Dámský odbor sbíral peníze a oblečení pro čs. uprchlíky v táborech v Německu, Rakousku a Itálii a obzvláště se pak staral o uprchlíky postižené invaliditou. Nově příchozím dále pomáhala při hledání zaměstnání a ubytování. Mezi nejúspěšnější akce Odboru byl každoroční bazar v Masarykově hale a kuchařka národních jídel, kterou Odbor vydal v roce1965; rok poté, co mu byla za svou práci udělena cena Chatelaine Award for Servisce to the Community. Odbor také sháněl prostředky pro oběti povodní v České republice. Blanka Rohnová stále působí jako místopředsedkyně Českého a slovenského sdružení v Kanadě. JAN RUBEŠ Srdce milovníků opery si získal interpretací více než 100 hlavních rolí v Kanadské opeře, New York City Centre, v operních domech v Pittsburghu, Washingtonu, Chicagu, New Orleans, Seattlu, v Mexiku a Německu. Na turné po Kanadě a USA často zpíval Dvořákovy Biblické písně a sklízel potlesk i v muzikálechSouth Pacific, The Sound of Music, Cabaret a Man of la Mancha. Často zpíval na krajanských oslavách památných dnů našich dějin. V pozdějších letech se stal nejznámější jako herec. Vystoupil v televizních dramatech Charlie Grant’s War; Catsplay; The Harvest (CBC); v televizních seriálech: Crossings (ABC), Kane and Abel (CBS); Little Gloria (NBC); Campbells (CTV); The Day Grandad died. Jako filmový herec Jan Rubeš zaznamenal největší úspěch v roli dědečka v amišské rodině v Oscarem poctěném filmu Witness (s Harrisonem Fordem v hlavní roli). Kritického ohlasu se dostalo i dalším jeho rolím – např. v komedii The Outside Chance of Maxmilian Glick, kde jeho ženu hrála jeho skutečná žena a producentka filmu (televizní herečka, zakladatelka Young People’s Theatre v Torontu) Susan Douglas Rubes. Rubeš také přednášel na operní škole Královské konzervatoře, byl umělcem v rezidenci na Wilfrid Laurier University ve Waterloo, vystoupil v Laterně Magice. Dostalo se mu spousty vyznamenání: Centennial Medal, Queen’s Silver Jubilee Medal, čestné občanství měst Winnipegu a Sydney (N.S.); čestný doktorát University of Guelph a University of Windsor; Gemini Award; Earl Grey Award za celoživotní práci v kanadské televizi; Order of Canada (Řád Kanady). Jan Rubeš zemřel 30. června 2009 v Torontu. 2008 JOSEF ČERMÁK Významný představitel československého exilu se narodil 15. listopadu 1924 ve středočeské obci Skůry. Po absolvování Reálného gymnázia Václava Beneše Třebízského ve Slaném v roce 1943 byl totálně nasazen v Poldi Kladno. Po skončení druhé světové války se zapsal ke studiu práv na Právnické fakultě Univerzity Karlovy, která ukončil absolutoriem JUC. V únoru 1948 se zúčastnil pochodu demokratické mládeže na Pražský hrad. O několik měsíců později, během pohřbu bývalého prezidenta Edvarda Beneše, byl zatčen. Po propuštění se v říjnu 1948 rozhodl emigrovat do Bavorska, a poté v dubnu 1949 odcestoval do Kanady, která se stala jeho novým domovem. Od roku 1954 studoval práva na University of Toronto. Po studiích působil jako právník ve významné právní firmě. Po příchodu do Kanady se Josef Čermák intenzivně zapojil do krajanského života a v průběhu následujících padesáti let se stal jeho zcela neodlučitelnou součástí ať už v roli předsedů, jednatelů, starostů, kronikářů, stal se osobou, k níž se mnozí krajané obracejí se svými starostmi a radostmi a bez níž by byl život krajanské komunity nejen v okolí Toronta mnohem chudší. Stál u vzniku kurzu českého a slovenského jazyka a literatury na University of Toronto, sám napsal dvě sbírky básní a knihu-encyklopedii-kroniku českého exilu v Kanadě, nazvanou ́It all began with Prince Rupert: The story of Czechs and Slovaks in Canada. Působil ve správních radách mnoha kulturních organizací, mj. ́68 Publishers ́ a spoluvytvořil desítky pořadů pro torontskou televizní stanici Rogers (cyklus The Window/Okno). Po okupaci Československa v roce 1968 byl členem delegace, která intervenovala u kanadské vlády za otevření země novým emigrantům a hlavním řečníkem při masivní demonstraci před torontskou radnicí. V letech 1999-2003 působil jako předseda Českého a Slovenského Sdružení v Kanadě (ČSSK). Josef Čermák je držitelem řady ocenění a vyznamenání, jmenovitě Masarykovy ceny ČSSK, pamětní medaile Prezidenta ČR, Ceny Ministerstva zahraničních věcí ČR Gratias agit. OSKAR MORAWETZ Oskar Morawetz je jedním z nejznámějších a nejčastěji uváděných kanadských skladatelů vážné hudby. Narodil se 17. ledna 1917 ve Světlé nad Sázavou. Hru na klavír a hudební teorii studoval v Praze až do roku 1938, kdy kvůli nacistické okupaci opustil rodnou zemi a ve studiu hudby pokračoval ve Vídni a Paříži. Do Kanady se přistěhoval v roce 1940. V roce 1946 začal Oskar Morawetz vyučovat na Royal Conservatory of Music a v letech 1952 až 1982, kdy odešel do důchodu, působil na University of Toronto jako profesor skladby. Během jeho kariéry, která trvala více než padesát let, Morawetz složil více jak 100 orchestrálních a komorních skladeb. Ve svých dílech se zabýval dobovými tragédiemi a tím, jak nás minulost pronásleduje i v přítomnosti, jako např. v dílech Memorial to Martin Luther King (Památník Martinu Lutheru Kingovi) a Prayer for Freedom (Modlitba za svobodu), nebo The Diary of Anne Frank (Z deníku Anny Frankové). V komunisty ovládané vlasti ho mnoho lidí neznalo, ale v Kanadě získal řadu prestižních cen, včetně nejvyššího státního vyznamenání, Řádu Kanady, Řádu Ontaria a dvou hudebních cen Juno za vážnou hudbu. V roce 1994 Morawetz obdržel cenu kanadské hudební agentury SOCAN pojmenovanou po jejím spoluzakladateli Čechokanaďanovi Janu V. Matějčkovi. Jeho díla jsou mezi mladými kanadskými hudebníky velmi oblíbená a hraná. Oskar Morawetz zemřel 13. června 2007 ve věku 90 let. DAGMAR RYDLOVÁ Dagmar Rydlová, dívčím jménem Ottová, se narodila v Praze jako nejmladší ze třech dětí. Dětství prožila v Rakovníku. Tatínek Dagmar, který společně s bratry vybudoval proslulou továrnu na mýdlo, byl vedle své profese velmi dobrým houslistou a zpěvákem a velkým mecenášem hudebního a kulturního dění v Rakovníku. Do jeho hudební vášně byla zapojena celá rodina. Dagmar byla již od dětství velmi aktivní v rakovnické opeře. Věnovala se zpěvu, tanci a zejména hře na klavír. Současně s obchodní akademií v Rakovníku absolvovala také na pražské konzervatoři. Studium Akademie múzických umění jí bylo znemožněno kvůli špatnému kádrovému posudku, a tak pokračovala v soukromých hodinách u profesorky Ilony Štěpánové Kurzové. Začala učit v hudební škole v Rakovníku a v Kladně. Účastnila se koncertů žáků, doprovázela muzikanty a zpěváky, hrála na svatbách a pohřbech, aby měla z čeho hradit další studium hudby. V roce 1966 začala učit v Lidové škole umění v Praze, kde se také stala zástupkyní ředitele. Roku 1968 odešla s manželem Vladimírem do Kanady. O dva roky později absolvovala na hudební fakultě McGill University v Montrealu a na téže fakultě zůstala i nadále jako profesorka klavíru. V roce 1983 přijala místo profesorky piana na Royal Conservatory of Music. Více jak dvacet let byla členkou Board of Examiners of R.C.M. a současně působila jako porotkyně Adjudicators Association na hudebních festivalech. Věnovala se přípravám koncertů studentů R.C.M., doprovázela hudebníky a zpěváky při koncertech, soutěžích a na hudebních festivalech. V roce 2004 v rámci hudebního festivalu české hudby při Bard College ve státě New York pomáhala při nácviku Janáčkovy opery Osud. Dagmar Rydlová v současné době působí jak ́language couch ́ v Canadian Opera Company v Torontu, kde pomáhá zpěvákům ve zdokonalování české výslovnosti, porozumění textu a charakteru jednotlivých rolí v českých operách (Prodaná nevěsta, Její Pastorkyňa, Liška Bystrouška, Z mrtvého domu, Rusalka). Od svého příchodu do Kanady až do dnešních dní poskytuje Dagmar Rydlová své znalosti a schopnosti ve prospěch české komunity a zachování českého jazyka a kultury. 2009 HANA GARTNER Hana Gartner se narodila v Praze a dětství a mládí prožila v kanadském Montrealu. Vystudovala Loyola College na Univerzitě Concordia a v roce 1970 začala svoji kariéru v CJAD Rádiu v Montrealu. Velmi rychle se stala úspěšnou a dostala se apozici parlamentního zpravodaje pro Standard Broadcasting News. V roce 1974 přesídlila do večerního zpravodajského programu The City at Six vysílanému televizní stanicí CBC v Montrealu. O rok později přijala podobné místo v torontské CBC a v zápětí začala uvádět svůj vlastní letní program In Good Copany. Nestranný a nekompromisní styl Hany Gartner přitáhl pozornost producentů CBC nejznámějších zpravodajských událostí ́the fifth estate ́. Poprvé se jej účastnila v roce 1982, vysílala z takových oblastí jako Mosambik, Falklandy, Arktida, zabývala se velmi různorodými tématy počínaje protesty proti potratům až k zaujatým soudním úředníkům. K jejím nejvýznamnějším rozhovorům patří diskuze v té době s československým prezidentem Václavem Havlem v předvečer rozpadu země. Výborné schopnosti v oblasti interview Hany Gartner byly také využity ve zvláštním pořadu ́Contact with Hana Gartner ́, který běžel souběžně s ́the fifth estate ́ a umožnil jí tak proniknout k mnoha význačným osobnostem. Výborné schopnosti Hany Gartner v oblasti interview byly poprvé oceněny v roce 1985, kdy vyhrála prestižní cenu Gordon Sinclair Award za televizní žurnalistiku. Od té doby vyhrála tři ceny Gemini Award, včetně ceny Best Host v roce 1995, kdy také poprvé uváděla televizní pořad CBC s názvem ́The Magazine ́, kde zkombinovala plnohodnotnou dokumentární práci se speciálními prvky, připravovala příběhy pro ́the fifth estate ́. Hana Gartner žije v Torontu se svým manželem a dvěma dětmi. JOE SCHLESINGER Joe Schlesinger se narodil ve Vídni 11. května 1928 rodičům pocházejícím z československé Bratislavy. V roce 1939 byl se svým mladším bratrem poslán do Británie dva měsíce před začátkem 2. světové války v jednom z vlaků vypravených z Prahy, které zachránily stovky dětí v ohrožení. Schlesinger strávil válku v Británii, většinu času ve škole pro děti-uprchlíky z Československa. Po návratu se svým bratrem do vlasti zjistil, že rodiče spolu s celou rodinou za války zahynuli. V roce 1948 začal se svou žurnalistickou kariérou členstvím v pražské kanceláři americké tiskové agentury AP (Associated Press). Po převzetí moci komunisty v Československu a vypuknutí zatýkání pracovníků agentury AP se mu podařilo uprchnout přes železnou oponu do Rakouska a znovu se stal uprchlíkem. V roce 1950 přišel do Kanady, kde začal pracovat jako konstruktér ve Vancouveru a na lodích při pobřeží Britské Kolumbie. V roce 1951 se zapsal na Univerzitu v Britské Kolumbii a stal se členem Ubyssey, studentského magazínu univerzity a nakonec i jeho šéfredaktorem. Dále pracoval pro magazíny Vancouver Province, Toronto Star, dále pro UPI (United Press International) v londýnské kanceláři a v Herald Tribune v Paříži. V roce 1964 byl jmenován asistentem redaktora Paris Trib. V roce 1966 se stal členem Kanadské brodcastingové společnosti v Torontu. Pracoval pro hlavní zpravodajský program CBC The National i jako vedoucí zpráv televizní stanice CBC. V roce 1970 se Schlesinger stal hlavním zahraničním zpravodajem CBC. Po dalších 20 let přinášel zprávy z válek z celého světa, včetně Hong Kongu, Paříže, Washingtonu a Berlína. V roce 1991 se vrátil do Kanady jako hlavní vládní korespondent v Ottawě opět pro televizní stanici CBC. V roce 1994 odešel do důchodu a přestěhoval se zpátky do Toronta, nicméně stále pravidelně přispíval do TV programů nesčetnými dokumenty a reportážemi. Memoáry Schlesingera nazvané ́Time Zones ́ byly vydány v roce 1990 a staly se bestsellerem. Za svůj film ́The Power of Good ́ pojednávající o hrdinských činech sira Nicholase Wintona obdržel v roce 2002 cenu International Emmy award. Schlesinger byl nesčetněkrát oceněn za žurnalistiku - vyhrál čtyřikrát cenu Gemini award a John Drainie award za významný přínos kanadskému vysílání. Obdržel čestné tituly od UBC, univerzity The Royal Military College a Dalhousie University. V roce 1994 mu byl udělen Řád Kanady. Joe Schlesinger žije se svou ženou Myrou, má dvě dcery a čtyři vnoučata. PETER C. NEWMAN Peter Charles Newman se narodil 10. května 1929 ve Vídni v Rakousku. Z nacistického Československa emigroval do Kanady v roce 1940 jako židovský uprchlík. Jeho otec byl vlastníkem továrny. Newman vystudoval Upper Canada College a University of Toronto. Brzy se stal reportérem pro Financial Post a redaktorem Toronto Star, také dlouho publikoval pro Maclean ́s, který přeměnil z obecného magazínu na zpravodajský týdeník. Pokračoval s psaním sloupků pro jednotlivá periodika. V roce 1978 se stal Důstojníkem Řádu Kanady (Order of Canada) a v roce 1990 dosáhl hodnosti Rytíř. Newman je velmi respektován pro své rozsáhle znalosti a porozumění kanadským obchodníkům, což potvrdil ve své knize The Canadian Establishment vydané v roce 1975. Newman se proslavil jako spisovatel díky svým dvěma knihám Renegade in Power: The Diefenbaker Years (1963), studii zaměřené na vládu George Diefenbakera, která přispěla ke zničení jeho kariéry, a The Distemper of Our Times (1968), studii věnované kanadské politice za éry Lestera Pearsona. V září 2005 oznámil vydání publikace The Secret Mulroney Tapes: Unguarded Confessions of Prime Ministr, bibliografie bývalého předsedy vlády, Briana Mulroneye a mnoho dalších děl, jako např. Flame of Power: Intimate Profiles of Canada's Greatest Businessmen, The Distemper of Our Times: Canadian Politics in Transition 1963-1968, Home Country: People, Places, and Power Politics, Bronfman Dynasty: The Rothschilds of the New World, The Establishment Man: A Portrait of Power, True North, Not Strong and Free: Defending the Peaceable Kingdom in the Nuclear Age, Company of Adventurers, Caesars of the Wilderness, Empire of the Bay, The Canadian Revolution: From Deference To Defiance, Titans: How the New Canadian Establishment Seized Power, Sometimes a Great Nation-Will Canada Belong to the 21st Century?, Here Be Dragons: Telling Tales of People, Passion and Power (autobiography), Izzy: The Passionate Life and Turbulent Times of Izzy Asper, Canada's Media Mogul. Paul Newman nyní žije se svojí čtvrtou ženou Alvy Newman v Torontu. EVA SAILEROVÁ Eva Sailerová se narodila roku 1956 v Karlových Varech. Vysokoškolská studia absolvovala na Univerzitě Karlově v Praze, kde v roce 1984 získala titul RNDr. v oboru analytická chemie a v roce 1990 se stala kandidátkou věd v oboru biologie. Do Kanady přišla v roce 1990 i se svými třemi malými dětmi a pokračovala v postgraduálních studiích na University of Alberta. Po ukončení studijního pobytu se v roce 1994 s celou rodinou přestěhovala do Winnipegu, kde nastoupila do Winnipeg Regional Health Authority, přednášela na Red River College ve Winnipegu a posléze přijala místo na University of Manitoba, kde pracuje dodnes. V roce 1998 se stala členkou výboru winnipegské pobočky Českého a Slovenského Sdružení v Kanadě, v roce 2000 byla zvolena jeho předsedkyní. Na letošním kongresu ČSSK se stala jedním z místopředsedů výkonného výboru ČSSK. Eva Sailerová se podílí na mnoha aktivitách na podporu české komunity, kultury a jazyka v Kanadě. Jejím dlouholetým úsilím je stmelování sesterských krajanských organizací a společnými silami tak přispět k šíření dobrého jména České republiky nejen v Kanadě. GEORGE GROSS George (Juraj) Gross se narodil 23. ledna 1923 v Bratislavě. Svůj profesní život zahájil jako sportovní redaktor v Bratislavě. Současně psal i politické články, které nebyly po chuti komunistickému režimu. Byl zatčen a na osm měsíců uvězněn. Byl vystaven nevybíravým vyslýchacím praktikám, při kterých přišel o pět zubů. Po propuštění začal se svým kamarádem plánovat útěk do Rakouska, který se jim podařil uskutečnit na dvojmístném kajaku přes řeku Dunaj za doprovodu kulek pohraničníků. Již od mládí byl George Gross velmi nadaný a všestranný sportovec. V hraní fotbalu pokračoval i po svém příchodu do Toronta. V jednom zápase dal dokonce 9 gólů, což z něho udělalo držitele rekordu v Severoamerické profesionální fotbalové lize. Zastával také funkci trenéra a generálního managera ve fotbalovém týmu Toronto City Soccer, se kterým vyhrál titul Severoamerické ligy. Svůj život v Kanadě začal roku 1950. Po nelehkých začátcích na novém kontinentu se mu podařilo získat práci reportéra v Toronto Telegram. Poté, co byly v roce 1971 tyto noviny zrušeny, založil sportovní redakci v Toronto Sun. Zde pracoval jako sportovní redaktor 15 let. Jeho kariéra sportovního žurnalisty trvala více jak 50 let. Pro své pevné zásady, zdvořilé chování a dobře střižený oblek si ve svém oboru získal přezdívku Baron. V roce 1974 byl oceněn prestižní cenou National Newpapers Award za článek o legendárním československém hokejovém reprezentantovi Václavu Nedomanském. Za svůj přínos sportu byl George Gross uveden do mnoha síní slávy (1985 – Hokejová síň slávy v Torontu; 2002 – Sportovní síň slávy v Etobicoke; 2002 – Slovenská hokejová síň slávy v Bratislavě; Kanadská sportovní síň slávy; 2006 – Kanadská fotbalová síň slávy) a současně za svou práci obdržel mnohá ocenění (1974 - National Newspaper Award; 1985 - Elmer Ferguson Memorial Award; 1994 – Olympijský řád; 2003 – Řád Ontaria). Krátce po jeho smrti roku 2008 vytvořila Kanadská fotbalová asociace pamětní trofej George Grosse, kterou uděluje hráčům Kanadského mistrovství za největší přínos. Se svou ženou Elizabeth strávil 57 let. Spolu vychovali dvě děti - George a Liz. Zemřel 21. března 2008 v kanadském Etobicoke. PAVEL KRÁL Pavel Král se narodil 18. února 1937 v Praze. Jeho studium na gymnáziu v Křemencově ulici překazil ́revoluční ́ krok komunistického ministra školství Zdeňka Nejedlého, kterým zrušil klasická víceletá gymnázia. Po ukončení základní školy mu byla nabídnuta práce horníka, hutníka nebo kominíka. Díky tomu, že závodně plaval za Spartu ČKD Sokolovo v reprezentačním juniorském týmu ČSR, byl ze známosti přijat do ČKD Sokolovo, kde se vyučil, dle vlastních slov, špatným soustružníkem. Poté absolvoval večerní průmyslovou školu strojnickou a základní vojenskou službu. V roce 1958 byl Pavel Král zatčen a odsouzen na 10 let za napomáhání ke špionáži. Zároveň byl odsouzen k veškeré ztrátě majetku a občanských práv. Po dvou letech strávených na Ruzyni a na Pankráci, byl v květnu 1960 s osmiletou podmínkou propuštěn na amnestii. Vystřídal zaměstnání v národním podniku Konstruktiva jako elektromontér a ZPA Košíře jako telefonní mechanik. V roce 1965 by v témže podniku přijat jako propagační referent a o dva roky později postoupil do funkce vedoucího propagace. Měl za sebou mnoho výstav (v Brně, Lipsku, Poznani, Bratislavě i Moskvě), když byl v roce 1970 vyhozen z důvodu nesouhlasu se sovětskou okupací. Po krátké etapě učitele v autoškole se konečně dostal k divadlu. V roce 1971 nastoupil Pavel Král do Divadla Rokoko na pozvání Miloše Hercíka a po jeho nuceném odchodu převzal vedení divadla. Po sloučení Rokoka s Městskými divadly pražskými se dopracoval do funkce umělecko-technického šéfa souboru. Místo správního ředitele mu bylo nabídnuto s podmínkou, že vstoupí do KSČ, což bylo pro Pavla Krále nepřijatelné. V létě 1980 emigroval do Rakouska a 1. dubna 1981 odcestoval do Kanady. Milovanému divadlu zůstal věrný i na novém kontinentu. V Torontu se stal členem výboru Nového divadla, které 14. března 1974 založili – s pomocí několika herců z poúnorové uprchlické vlny – divadelníci vyštvaní z Československa srpnovou invazí a jehož vůdčími osobnostmi v jeho prvním desetiletí byli Ferda Čulík a Adolf Toman. Po smrti Ferdy Čulíka a Tomanově návratu do ČSR převzali organizační, režijní ale i herecké vedení divadla Tomáš Mašek, ale hlavně Pavel Král. Od svého vstupu do divadla do dnešního dne Pavel Král sehrál 55 rolí a 26 her režíroval. Upravil či přepsal Nebe na Zemi, Pěst na oko, Restituce vodníka Čochtana a redigoval publikaci k 25. výročí zrodu Nového divadla, v níž začátek Nového divadla dramaticky popsal: ́Lucernou rozpoutalopětadvacetiletou etapu úspěchů, porážek, oslav i zatracení. ́ V roce 1992 začal zvát své bývalé kolegy z divadel a jeho pozvání k hostování přijali herci Milan Lasica, Július Satinský, Josef Zíma, Stella Zázvorková, Jana Hlaváčová, Petr Kostka, Václav Postránecký, Antonín Procházka, Viktor Preiss, Ladislav Smoljak, Emilia Vašáryová a režisér Luděk Munzar. Nové divadlo k dnešnímu dni nastudovalo a obecenstvu představilo 141 titulů a je tak již po dlouhá léta důležitou součástí kulturního života české a slovenské komunity a při každém dalším vystoupení svému publiku připomíná krásy mateřského jazyka. Pavel Král je již po léta jeho nedílnou součástí a svými bohatými zkušenostmi, talentem, pílí a nadšením pomohl ochotnickému Novému divadlu k profesionální úrovni. JAN A VLASTA WALDAUFOVI Dva výjimeční lidé se zajímavými osudy a s velikým přínosem pro českou komunitu v Kanadě. Oba byli nesmírně aktivní a zastávali významné funkce v Sokole a stále jsou činnými v rámci krajanské komunity. Jejich velkým společným úspěchem byl bezesporu Slet ústředí čs. sokolstva v zahraničí v Curychu 1976.Tento slet, na němž vystoupilo téměř tisíc cvičenců ze tří kontinentů a který shlédlo více než šest tisíc diváků, a o kterém švýcarský Zpravodaj napsal: ́Myslíme si, že žádná jiná exilová organizace, ba snad žádná jiná organizace vůbec by nedokázala ve své režii, za své peníze, podporována pouze nadšením jednotlivců, dokázat podobné ́, byl z velké části dílem náčelníka a náčelnice Ustředí, Jana a Vlasty Waldaufových. Když ničím jiným, tímto sletem se zapsali do sokolských dějin. Vlasta Waldaufová Vlasta Waldaufová, narozená 14. října 1929 v Horšovském Týně (u Domažlic), přišla do Kanady se svými rodiči těsně před válkou v roce 1939. Zpočátku žili na farmě nedaleko Hamiltonu a roku 1940 se přestěhovali do Toronta. Studovala na Ryerson Institute v Torontu. Výčet jejích aktivit v rámci krajanské komunity je nesmírně obsáhlý. Byla členkou Masarykovy haly (dnešní MMI), působila v Klubu mládeže, nějaký čas vyučovala v české doplňovací škole, vedla dětské tábory na Masaryktownu, vystupovala v hrách ochotnického divadla, vedla taneční hodiny. Od vzniku farnosti sv. Václava zde aktivně působí a byla členkou poradní farní rady. Od příchodu do Toronta působila v Sokole. Byla náčelnicí Sokola Toronto, několik let náčelnicí Kanadského Sokola a v letech 1971-1976 náčelnicí Ústředí čs. sokolstva v zahraničí. Závodila v nářaďovém tělocviku (sportovní gymnastice) a v lehké atletice v Kanadě a USA. Je autorkou několika tělocvičných skladeb, řídila vystoupení ženských složek na sletech Ústředí čs. sokolstva v zahraničí ve Vídni v roce 1972 a v Curychu v roce 1976, vyučovala na škole sokolských cvičitelů ve Winterthuru ve Švýcarsku v roce 1975. Ve své funkci náčelnice Ústředí navštívila sokolské jednoty ve Vídni, v Paříži, v Londýně a ve Švýcarsku. Řadu let působila jako dobrovolná pomocnice v organizaci Františkánů Table of Saint Francis, která na ulici Queen Street West v Torontu má jídelnu pro bezdomovce a potřebné osoby. Jan Waldauf Jan Waldauf se narodil 8. dubna 1929 v Nových Hradech. Republiku se rozhodl opustit v roce 1948. Odešel do Rakouska a přes sovětskou okupační zónu se dostal do americké a dále do Německa, kde nějakou dobu pobýval v uprchlickém táboře Ludwigsburg-Krabbenloch u Stuttgartu. Do Kanady připlul lodí 23. dubna 1949. Krátce po svém příjezdu do Toronta se stal členem Sokola. Od roku 1953 byl členem výboru Sokolské župy Kanadské a od ledna 1957 člen cvičitelského sboru a předsednictva Ústředí českého sokolstva v zahraničí. Stejně tak jako Vlasta byl i Jan Waldauf nesmírně aktivní v krajanských a exilových organizacích - od r. 1950 byl členem Československého národního sdružení v Kanadě (nyní Českého a Slovenského sdružení v Kanadě), od r. 1965 do zániku po r. 1990 členem Zastupitelstva Rady svobodného Československa, 1970 - 1992 člen Společnosti pro vědy a umění (SVU), 1985 - 1995 člen ředitelské rady Kanadského fondu pro uprchlíky z Československa, 1991 - 2003 člen ředitelské rady Kanadského fondu pro obnovu českých a slovenských vysokých škol. Manželství Jana a Vlasty Waldaufových trvá již 51 let a společně v něm vychovali dcery Evu a Mílu. 2010 Otec LIBOR ŠVORČÍK Narodil se 16.7.1962 v Olomouci. Po absolvování gymnázia absolvoval nástavbu na Střední železniční průmyslovce v České Třebové a po ukončení studií během náhradní vojenské služby pracoval jako traťový dělník. Po krátké kariéře výpravčího vlaků se nakonec Otec Švorčík rozhodl v roce 1988 pro studia na Teologické fakultě v Litoměřicích, která poté dokončil v Praze v roce 1994. Jeho prvním farním působištěm po ukončení teologických studii se stala dne 6.8.1994 farnost v Chomutově. Poté odchází na rok do Washingtonu DC pracovat jako dobrovolník do Christ House, kde pracuje s bezdomovci, drogově závislými a nemocnými AIDS. Po návratu zpět do ČR byl 14.9.1996 vysvěcen na kněze a ujal se vedením farnosti v Libešicích u Žatce. V roce 1999 přijíždí do Toronta. Původně jeho působení mezi krajanskými farníky v Torontu bylo plánováno na pět let, ale otec Švorčík už zde působí 13-tým rokem. V posledních letech také dojíždí jednou měsíčně do Montrealu, Ottawy, Kingstonu či malé farnosti v oblasti ontarijského Vineland. Oblibu mezi krajany ať již věřícími či nevěřícími, si Otec Švorčík získal hned od počátku svou lidskostí, smyslem pro humor a vstřícností. Za dobu jeho působení v Torontu se díky jeho prozřetelnosti kostel sv. Václava rozrostl a kromě fary je z něj i středisko kulturního vyžití. Díky jeho organizačním zásluhám kostel sv. Václava je středem torontských zábavních a kulturních akcí jako např. koncertů výstava, plesů či vzpomínkových akcí. Otec Švorčík je mezi krajany velmi vážen a oblíben nejen a hlavně jako kněz, ale jako i člověk, který umí lidem naslouchat a stmelovat je. RADMILA LOCHEROVÁ (roz. Jeřábková) Paní Radmila Locherová současná předsedkyně torontské pobočky Českého a Slovenského Sdružení v Kanadě se narodila v Praze dne 22.2.1940. Již její rodiče byli velcí vlastenci, kteří byli po nástupu komunismu v Československu tvrdě pronásledováni a proto v roce 1949 odešli z vlasti. Po pobytech v různých uprchlických táborech se celá rodina nakonec dostala do Kanady. Zprvu se rodina usadila v Ontariu v jihozápadním městě Windsdoru, a již tam se paní Radmila začala angažovat ve vlasteneckých aktivitách. Její rodiče zde založili sokolskou jednotu, kde se paní Radmila již ve svých 16 letech stala náčelnicí. V roce 1959 se rodina Jeřábkova přestěhovala do Toronta, a i zde se celá rodina zapojila do krajanského dění, a to zejména do činnosti v torontské jednotě Sokola Kanada. Zde zastávala paní Radmila různé funkce a v roce 1984 se stala její první ženou-starostkou v Kanadě, kterou byla dohromady 16 let. Za jejího vedení byla jednota velice aktivní, pořádaly se krajanskou veřejností hojně navštěvované bazary, veselice, slety. Dodnes se vzpomíná na péči o 44-členný tým mentálně postižených sportovců z České republiky, který v roce 1997 přicestoval do Kanady na speciální olympiádu. Po celou dobu jejich pobytu se sokolové starali o jejich ubytování, stravu a volný čas. Během olympiády jim paní Radmila a společně s několika dalšími ochotnými členkami zastávaly úlohu i překladatelek. Paní Radmila dlouhá léta pracovala v administrativní pozici v nemocnici St. Joseph Health Centre v Torontu a i zde paní Radmila našla způsob i čas jak prezentovat Československo a Sokol. Organizovala výstavy a poskytovala asistenci krajanům, kteří se ocitli v nouzi. Dnes se jako dvojnásobná babička věnuje vnoučatům a většiny práce v komunitě se vzdala v jejich prospěch. Nadále se však drží přesvědčení svého tatínka, že její rodina nepřišla do Kanady aby se měla dobře, ale aby pomáhala týrané vlasti. Toto krédo provází paní Radmilu dodnes. RICHARD BRADSHAW - In Memoriam (*26.4.1944 - †15.8.2007) Richard Bradshaw se narodil v roce 1944 v Rugby, Anglie. Po studiích angličtiny na londýnské univerzitě a soukromých hodinách u dirigenta Adriana Boulta získal praxi v Royal Liverpool Philharmonia. V roce 1977 odešel do Spojených států, kde působil jako sbormistr v Glyndebourne Festivalu a poté jako dirigent v San Francisco Opera. V roce 1989 se stal dirigentem největšího operního tělesa v Kanadě – Canadian Opera Copany (COC). V COC působil 18 let až do své smrti v roce 2007. Když se v roce 1998 stal jejím uměleckým ředitelem, jeho ambice a odvážná povaha měla za výsledek uveřejnění mnoha „neobvyklých“ oper, které jsou uměleckými řediteli operních domů mnohdy opomíjeny, mj. opery českého hudebního skladatele Leoše Janáčka. Naopak, dle Richarda Bradshawa byl Janáček vedle Benjamina Brittena nejlepším skladatelem 20. století. Díky R. Bradshowi a jeho lásce o obdivu k české klasické hudbě tak COC představila kanadskému publiku všechny Janáčkovy opery a Dvořákovu Rusalku, z nich mnohé v kanadské či severoamerické premiéře. Dr. MILOŠ KRAJNÝ Dr. Krajný se narodil v roce 1941 v Kroměříži. Po maturitě v roce 1958 se rozhodl pro studia medicíny na lékařské fakultě v Olomouci, kterou ukončil v roce 1964. Po lékařské stáži v Kroměříži a Přerově se nakonec Dr. Krajný rozhodl pro specializaci – Alergologie. Po vstupu vojsk Varšavské smlouvy do Československa v roce 1968 Dr. Krajný emigroval do Kanady, kde se uchytil jako lékařský asistent profesora Hanse Selye na univerzitě v Montrealu. V roce 1970 absolvoval lékařskou rezidenturu ve Women’s College Hospital v Torontu, kterou ukončil v roce 1972 se specializací Alergologie a Imunologie. V letech 1976-1980 Dr. Krajný vyučoval na torontské univerzitě na fakultě medicíny. V roce 1977 zakládá svoji první soukromou praxi a v současné době Dr. Krajný léčí své pacienty na třech klinikách v Torontu, Orillii a ve Scarborough. Dr. Krajný v současné době zastává roli sekretáře v Ontario Allergy Association. Krajanská komunita a kanadské publikum v Torontu a okolí však Dr. Krajnému vděčí mnoho za zcela jinou činnost než je jeho profesní praxe. Díky své lásce k hudbě Dr. Krajný založil pravidelné hudební večery Nokturna na Masaryktownu a později Nokturna ve Městě, které se pravidelně každý měsíc konají v kostele sv. Václava. Na těchto hudebních večerech se diváci měli možnost setkat s tvorbou českých skladatelů v provedení mnoha úspěšných hudebníků či hudebních uskupení jako např. recitály A. Kubálka a B. Krajného, koncerty Janáčkova Tria, Kapralova Quartetu, představení vynikajícího klarinetisty a saxofonisty F. Slováčka a další. Dr. Krajný se ovšem angažuje i v jiných hudebních spolcích. V roce 1984 spoluzaložil Toronto Mozart Society, kde i nadále působí v dozorčí radě. Dr. Krajný působil jako člen ředitelské rady v Mainly Mozart Festival (1974-0982), Music Toronto (1989-2002), a dále North York Symphony Association (2003-2010). V současné době Dr. Krajný je ředitelem dozorčí rady v Toronto Philharmonia Orchestra, která za jeho působní uvedla mezi jinými i Janáčkovu Stabat Mater. 2011 Otec Ladislav Peter Kozak (16. 8. 1948) Ladislav Kozak vystudoval teologii pod vedením faráře Matěje Taslera, ale na studia na Slovenskou evangelickou bohosloveckou fakultu byl přijat až na třetí pokus. Studoval jen jeden rok a poté byl odveden a nastoupil vojenskou službu. Po skončení studia působil jako asistent na fakultě a současně jako duchovní správce – kaplan v Bratislavě. V roce 1987 mu bylo tehdejšími církevními a státními úřady zabráněno pokračovat v církevní práci, ke které se vrátil až po pádu komunismu v roce 1990. V letech 1987-1989 pracoval v nemocniční knihovně a po 17. listopadu 1989 jako novinář v Československé tiskové kanceláří v církevním zpravodajství. V roce 1990 byl předsedajícím biskupem dr. Rudolfem Koštialem pověřen založit a vést redakci duchovního života. Krátce na to byl povolán do sboru Slovenskej ev. církvi v kostele sv. Pavla v Torontu. Do Toronta s rodinou přijel 14. listopadu 1991 a po absolvování kolokviální zkoušky byl instalován 26. května 1992. Ladislav Kozák mimo jiné hovoří hebrejsky, řecky a bohoslužby vede i v polštině. Ve volném čase hraje na fujaru a fotbal. S společně s ženou Katarínou navštěvuje nemocné a pomáhají při přípravě mnoha komunitních akcí. Milan Kroupa Sr. Milan Kroupa, st. je prezidentem a CEO společnosti Kroupa Group of Companies - United Cleaning Services Limited, United Services de Nettoyage, Kleenway International Inc. and Edenvale Aerodrome. Milan Kroupa emigroval z Československa v roce 1968 a po příjezdu do Kanady působil jako provozní vedoucí společnosti specializující se na úklid a údržbu industriálních podniků. Krátce po jeho nástupu byl povýšen na provozního ředitele pro Torontskou pobočku této nadnárodní společnosti V roce 1977 se rozhodl uskutečnit svůj sen založit vlastní firmu na úklid, kterou nazval United Cleaning Services Limited. Z počátku firma získala jen několik málo kontraktů, ale s vizí Milana Kroupy poskytnout vždy nadstandardní servis se firma postupně rozvíjela a v roce 1998 otevřela svojí pobočku v Montrealu - Services de Nettoyage a poté následovaly pobočky v dalších hlavních městech Kanady. V současnosti United Clearing Services poskytuje své služby na 800 místech a pokryje 60 milionu čtverečních stop denně včetně obchodních prostor, multi-residenčních budov, průmyslových, finančních a vládních objektů. Zajímavým koníčkem a osobní vášní Milana Kroupy je lítání. V roce 2003 objevil malé letiště uprostřed Ontaria – Edenvale a jeho krása a vojenská historie upoutala Milana Kroupu na tolik, že se toto letiště rozhodl zakoupit se záměrem příslušné letištní objekty zrenovovat. V současné době je na Edenvale, škola lítání, restaurace, ubytovna, kanceláře a instruktážní místnosti. Milan Kroupa a jeho manažerské schopnosti spolu s jeho zápalem pro předsevzaté cíle jsou klíčovými důvody jeho úspěchu v Kanadě. Milan Kroupa však nezapomněl na své kořeny a vedle své podnikatelské činnosti se současně angažuje v krajanském komunitním dění. Podporuje krajanské televizní vysílání v Ontariu, je sponzorem mnoha kulturních a divadelních akcí a svými zkušenostmi a expertizou je důležitým článkem mnoha krajanských organizací. George Heller (1948) George Heller se narodil v roce 1948 v Mariánských Lázních. Jeho rodiče emigrovali z Československa a usadili se v Kanadě. Zde mladý Georgie vystudoval prestižní McGill Universitu v Ottawě a po 30 let působil na významných ředitelských a manažerských místech ve spotřebním průmyslu. Vrcholem jeho obchodní kariéry byl post Presidenta a CEO Hudson Bay Company, na kterém působil od roku 1999 – 2006, kterému předcházelo jeho působení jako President a CEO – Victoria Commonwealth Games Committee, která organizovala XV. Hry Společenství národů Britského království v letech 1991-1994, dále se stal Presidentem a CEO Batových závodu pro Severní Ameriku a Evropu, a další. Mezi mnoha významných ocenění, které George Heller po dobu své kariéry získal jmenujme alespon honorární doktorát z University z Victorie a Ryerson university. V současné době působí jako honorární konzul Thajska v Torontu. Prof. (Emer.) Pavel Jelen, P. Eng., Ph.D. Dr. Pavel Jelen působil od roku 1973 jako profesor Potravinářství a Mléčné Technologie na katedře Zemědělství, Potravinářství a Nutriční vědy na Albertské universitě v Kanadě až do jeho odchodu do důchodu v roce 2006. Po studiích na Českém Vysokém Učení Technickém v Praze, kde promoval v roce 1965, Dr. Jelen pokračoval ve specializaci Potravinářského inženýrství studiem na Minnesotské Universitě, kde získal doktorát v roce 1973, a dále post-doktorským studiem na Universitě v Illinoii na katedře potravinářské vědy. Dr. Jelen působil po dobu své aktivní kariéry jako hostující profesor, výzkumný pracovník nebo odborný konzultant na mnoha univerzitách, odborných vyšších školách a výzkumných ústavech po celém světě, od Švýcarska (Nestle), Německa, Nového Zélandu, až po Austrálii, Jižní Afriku a Japonsko. Je dlouholetých členem Mezinárodní Mléčné Federace a je zakládajícím vydavatelem International Dairy Journal jedním z hlavních mezinárodních publikací v mléčném průmyslu. Dr. Jelen je autorem na 200 výzkumných prací a držitelem několika významných cen. Dr. Jelen je také velmi aktivní v české a slovenské komunitě v Edmontonu v provincii Alberta a to především ve Společnosti pro vědu a umění, anglicky Czechoslovak Society of Arts and Sciences, známá po celém světě také pod svým akronymem SVU. SVU je nezisková, nepolitická kulturní organizace. Jejím posláním je hledání vědomostí, šíření myšlenek a udržování kontaktů mezi vědci, umělci, studenty a dalšími lidmi, kteří mají osobní, rodinný nebo profesní vztah k České republice nebo Slovensku. Edmontonská pobočka byla založena před více než 30 lety. Kromě výstav, literárních večerů a koncertů, v neposlední řadě to byla úspěšná premiéra Dvořákovy Lucerny v Albertě, SVU organizuje kurzy českého jazyka v Edmontonu. Pavol Džačko a Richard Štilicha – Canada SK Enterteinment Richard Štilichase narodil 17. září 1971 v Bratislavě. Kultura a hudba ho ovlivňovala prakticky od raného dětství, protože jeho dědečkem byl známý hudební skladatel Eugen Suchoň. Po vystudování gymnázia studoval na Elektrotechnické fakultě Slovenské Technické Univerzity a Obchodní fakultě Ekonomické univerzity v Bratislavě. V roce 1995 působil na University of California Santa Barbara jako intern se zaměřením na Internet a Web Design a během svého působení spustil historicky první web stránku pro University of California Santa Barbara. V roce 1999 se pod tlakem třetí Mečiarovy vlády rozhodl přestěhovat do Toronta, kde krátce po příjezdu založil s týmem spolupracovníků úspěšný portál www.canada.sk který od té doby zásobuje Slováky a Čechy v Kanadě neocenitelnými informacemi. V roce 2002 si v Kanadě založil soukromou konzultační společnost a od té doby poskytuje konzultační služby v oblasti projektového managementu pro různé komerční firmy a vládní organizace v Kanadě, USA a na Bermudách. Mezi současné komunitní aktivity patří členství v dozorčích radě Slovak House v Torontu. Pavol Džačko se narodil 18 května 1974 v Bratislavě, po ukončení Elektrotechnické průmyslovky vystudoval na Technické Univerzitě v Košicích jako specialista na paralelní počítačové systémy. Jeho pracovní portfolio je spojeno s finančnictvím a po několika projektech pro Citibank Slovakia, Deutsche Bank a víceré slovenské banky našel pokračování své pracovní kariéry v bankovnictví v Kanadě, kde pracuje jako Solution Architect pro Bank of Montreal. V rámci slovenské kanadské komunity působil jako generální sekretář Kanadské Slovenské Ligy, managing director Slovak Canadian Chamber of Commerce, slovenské zájmy zastupoval také jako člen dozorčí rady European Union Chamber of Commerce v Torontu. Mezi současné komunitní aktivity patří členství v dozorčích radách Canadian Slovak Institute a Slovak House v Torontu. Po zjištění že v našich krajanských komunitách existuje zvýšený apetit po kulturních akcích se Richard Štilicha s Pavlem Džackom v roce 2003 rozhodli založit uměleckou agenturu CANADA.SK Entertainment, jejímž cílem bylo zkvalitnění uměleckého dění v české a slovenské komunitě. Tato umělecká agentura zorganizovala v Kanadě a USA za posledních osm let 38 akcí - koncerty, divadla, apod., z nichž je třeba zmínit hlavně mimořádně úspěšný koncert Karla Gotta v Roy Thomson Hall, koncerty dalších zlatých slavíků - Mira Žbirky a Petra Nagye, dvě úspěšně turné Lenky Filipové, Radošinské naivní divadlo, Festival Rebelů při příležitosti 20. výročí sametové revoluce, Kanadský slavík - dětskou soutěž v přednesu lidové písně a v neposlední řadě ve spolupráci s Českým generálním konzulátem v Torontu a Slovenským generálním konzulátem v New Yorku soutěže krásy Miss Czech Slovak Canada 2010 a Miss Czech Slovak America 2011. Agentura také svými organizačními a marketingovými nástroji pomáhá podporovat a propagovat komunitní akce dalších komunitních organizací. Olga Turokova Olga Turokova se narodila na Slovensku v rodině, která vlastnila "Grand hotel" v Secoviach. Rodina byla pronásledovaná kvůli tomu, že strýc, děkan (J.M.Druzbacky) vedl protikomunistické kázání, za které jej později režim uvěznil na 5 let odnětí svobody. Dětství Olga trávila na jeho faře, kde pod jeho vlivem nalezla lásku k umění. Olga absolvovala Hudební školu umění, obor klavír. Na divadelních prknech začala hrát už od dětství a později si osvojila i režii. Olga vystudovala Střední ekonomickou školu v Košicích a dále Institut Organizace a řízení, která bohužel s jejím oblíbeným uměním neměla co dočinění. Když vyhrála konkurs na místo hlasatelky v Košickém rozhlase, tak místo přijala a o rok později se Olga stala televizní hlasatelkou i v Československé televize v Košicích a z Prahy hlásila televizní noviny za Slovenskou část i přesto, že svoje zaměstnání na plný úvazek si ponechala. V Košickém televizním studiu pak působila i jako programová hlasatelka. Jelikož nikdy nevstoupila do komunistické strany, což se od ní očekávalo a vyžadovalo, další působení v televizním vysílání ji bylo zakázáno, kdyby v té době nebyl její manžel vyslán jako expert do Alžírska, kde Olga se svou rodinou odešla a strávila tam 3 roky. Po návratu do Košic se vrátila zpět ke svému oblíbenému umění a zahájila tradici "Country bálů", která se v Košicích drží do dnes. Uvedla na scénu mnohé umělecké projekty s významnými Československými zpěváky, hudebníky, herci, apod. Na základě kontroverzního – protikomunistického - vystoupení herce Miloše Kopeckého, byla Olga vyslýchaná StB. Rozhodla se tedy pro emigraci, nejprve odešla do Západního Německa a poté ji osud přivedl do Kanady v roce 1989. Od začátku jejího nového života v emigraci se Olga aktivně zapojila do kulturního a komunitního dění v Česko-Slovenské komunitě v Torontu. Podílela se na krajanském televizním vysílání „Okno“ jako hlasatelka, za které získala 3 ceny z Maclean Hunter Cable TV za komunitní televizní vysílání. Stala se zakladatelkou divadla " Dolina" – se kterým uvedla na jeviště několik úspěšných hudebně-bulvárních komedií. S divadlem cestovala jak po Kanadě tak i USA. V současné době Olga režírovala Gala ples osmicek, projekt Miss Czech and Slovak 2010 a Koncert Lenky Filipové produkuje, píše scénáře a režíruje Hudobno Poeticke Skvosty, které jsou unikátní svou divadelní formou.


source: CulturaX

text: Wlcice (si) píše paměti: Barování- únor 2015 Barování- únor 2015 S oblibou vodíme na Barování naše kamarády. Vstupenky jako dárek zatím pokaždé zafungovaly jako SUPERdárek... no tedy SKORO pokaždé ;-) Tentokrát jsme náš fanklub rozšířili o návštěvníky z venkova. Bezva to bylo- jako vždy. Organizátoři slibovali 35 účinkujících... Takže důvodů k těšení se nabízelo mnoho. Po dlouhé době dorazily Jelení loje. Milé a vtipné dámy po vedením kapelníka Jelínka libozvučně zapěly. Díky mateřským povinnostem se na nějakou dobu odmlčely, ale na kvalitě jim pauza neubrala. POZOR!! Barování upgradovalo :-) Tak jednak pořad lehce pozměnil svůj název. Už se nebaruje pouze se Sandrou Novákovou, ale oficiálně i s Filipem Rajmontem. A od letoška má Barování také svoji stránku v Knize Tváří a taky zbrusu nový web. Filip Rajmont se tradičně- tedy staro-nově -ujal role moderátora. Po návratu ze své dovolené v exotických krajích byl silně pod vlivem "čtyř dohod" :-) Hned v úvodu prohlásil, že "nebude hřešit slovem", což se mu dařilo jen částečně :-) Jo, "čtyři dohody" jsou fajn. Hezky se to čte, člověk se při tom usmívá a tetelí se na duši blahem, připadá si jako v pohádce, kde všechno určitě dobře dopadne.. no ale ...žít se podle toho nedá ;-) Na jevišti se střídali účinkující různých žánrů. Tomáš Slavíček a Adam Vojtovic předvedli brilantní step. Úžasná podívaná- jak to těm dvěma ladí... dokonale a bezchybně. Nejdojemnějším číslem večera bylo předvalentýnské vyznání lásky Sandry Novákové "svýmu klukovi" :-) U klavíru seděl Václav Tobrman, který je také autorem textu. Vaškovi hraní i textování jde! Zpívalo se také Romanu Tomešovi k narozeninám! Roman Tomeš si udělal radost a vydává CD s vlastní tvorbou. Ondra Ruml asi neumí být jiný než VYNIKAJÍCÍ. Zazpíval "Englishmana" a sklidil velký aplaus. Filip pojal kauzu s "bustami v ND" po svém- a donesl bustu svého dědečka, což se stalo velkou atrakcí zejména o přestávce v disciplíně: "pořiď si selfie s dědečkem na baru" :-) Dražilo se CD Barování-poprvé, podruhé, potřetí... Dorazil i největší český herec- Pavel Šimčík. Po chvilce profi ladění kytary předvedl -řekněme hodně alternativní číslo. Vyhrožoval divákům, že pokud mu hraní nepůjde, zazpívá píseň vlastní...a tak všichni drželi palce, aby to klaplo hned napoprvé. ;-) Josef Klíma přišel zazpívat píseň "Bohemia" - definoval ženy středního věku jako ženy v období, kdy "je pozdě na život a brzy na stáří" - celkem dost trefné ;-) Věra Nerušilová zpívala své oblíbené "jidiš písně". Nikdo to asi nesvede líp. Pozvala všechny na oslavu svých dubnových 80. Mnozí to považovali za vtip... Lenka Nová, Zdenka Trvalcová, Berenika Kohoutová, Honze Nedvěd, moc hlasitý Cirkus Problem a mnoho dalších se podílelo na dalším neopakovatelném večeru v Malostranské besedě. Filip Rajmont glosoval dění na naší politické scéně- rád se vrací k tématům: "Hrad a jeho muži" (tragikomedie), OPENcard (kouzlo, za jaké by se nemusel stydět ani trapnomág Richard Nedvěd, když nechává zmizet karty před zraky publika...), Národní divadlo a personální změny v něm, TV vysílání a jeho kvalita (za pozornost jistě stojí TV Šlágr)... Byl to takový hudebně-naučný večer, dá se říct :-) Naši mimopražští přátelé moc nechápou život nás "povalečů z pražských lumpenkaváren", ale líbil se jim :-)) A budiž jim ku cti, že už alespoň připustili, že se v prezidentské volbě zmýlili... Obdivovali celebrity pěkně zblízka a ještě ve tři ráno byli na baru pěkně čiperní ;-) Tak snad zas někdy příště!


Pidmohylnyj, Valerjan - iLiteratura.cz Autor článku: Ivan Jackanin - 2. 3. 2011 Před sto lety se narodil jeden z nejvýznamnějších představitelů ukrajinské intelektuální prózy Valerjan Pidmohylnyj. Nedožil se ani čtyřiceti let; byl zavražděn bolševickou mocí. Nedávno uplynulo sto let od narození spisovatele Valerjana Pidmohylného (2. 2. 1901–3. 11. 1937), který přišel na svět ve vsi Čapli u Dnipropetrovska. Literární kritika o něm píše jako o představiteli intelektuálního a filozoficko-psychologického směru ukrajinské literatury. Jde o významného ukrajinského beletristu 20. let minulého století. Prostřednictvím jeho děl lze získat jedinečný obraz psychologie člověka v době revoluce roku 1917 a po ní. Už ve svých literárních začátcích projevil sklon k psychologickému realismu. Když Ivan Franko (1856–1916) hodnotil novátorství mladé ukrajinské prózy na počátku 20. století, nezapomněl poznamenat, že její novum spočívá ne v tématech, ale ve způsobu zobrazení těchto témat, ve způsobu, jak autoři vidí a cítí nové životní jevy: „Pro ně je hlavní: lidská duše, její stav, její chování v té či oné situaci, všechna ta světla a stíny, které hází kolem sebe...“ Za krátkých deset let aktivní literární činnosti prošel Valerjan Pidmohylnyj ve svých dílech zajímavým vývojem – od naturalismu a impresionismu až k existencialismu. Kdysi kdosi řekl, že svět patří optimistům a pesimisté jsou jen diváci, v Pidmohylného dílech však vládne pesimismus a skepse. Ale je to jakýsi střízlivý pesimismus, který dovoluje spisovateli pohlížet na tento svět celkem reálně a vidět v něm člověka, který je předurčený k porážce. Nebezpečí vidí spisovatel v industriální společnosti, v níž se „člověk pohybuje jako amortizovaný detail stroje, na konci něhož je smrť“ (Jurij Lavrinenko). První sbírka povídek Tvory (Díla) vychází roku 1920. Z dalších je třeba zmínit V epidemičnomu baraci (V infekčním pavilonu, 1922), Syn (1923), Treťja revoljucija (Třetí revoluce, 1925), Povstanci (Povstalci, 1923), Problema chliba (Problém obživy, 1927). Ve svých povídkách dochází autor k závěru, že kromě všeobecného nadšení a všeobecné radosti existuje i konkrétní utrpení bezmocného, či dokonce všemi zapomenutého člověka. Podle Pidmohylného měla být pro ukrajinskou literaturu nevyhnutelná syntéza národního obsahu a evropské formy. Od samého počátku je důležitým tématem jeho próz vztah města a vesnice. Hlavní postava novely Ostap Šaptala (1921) přichází z vesnice do města, získává vzdělání a funkci, ale přesto se cítí nepříjemně. Trápí ho atmosféra lhostejnosti a pociťuje morální vinu za to, že se odtrhl od vlastních kořenů. Ohromný ohlas vyvolal cyklus povídek Povstalci (1923). Valerjan Pidmohylnyj byl první ukrajinský prozaik, který ztvárnil skutečné problémy, jež nastaly v důsledku umělých politicko-ekonomických změn na venkově. V povídce Ivan Bosyj spisovatel za využití prvků iracionalismu ješte ostřeji zobrazil tehdejší situaci na vesnici a odpor nespokojených venkovanů vůči nové vládě. I v další sbírce povídek Treťja revoljucija (Třetí revoluce, 1925) se snažil ukázat tuto novou situaci, která v konečném důsledku nevedla ke sjednocení města a vesnice, ale naopak způsobila ještě větší rozkol mezi nimi. Román Misto (Město), který vyšel ve dvou vydáních (1928 a 1929) a roku 1930 v ruském překladu, se organicky zařadil k ukrajinské intelektuální próze, kterou tehdy reprezentovaly romány Valdšnepy (Sluky) Mykoly Chvylového a Majster korablja (Strážce lodi) Jurije Janovského. V románu Nevelyčka drama (Nevelké drama, 1930) se spisovatel zaobírá tím, jak společenský systém bere člověku hlubší smysl života. Jde o velmi silné psychologicko-filozofické ponoření se do nejtajnějších zákoutí lidské duše. Nevelké drama lze zařadit k autorovým urbanistickým a intelektuálně-psychologickým dílům. V posledním díle Povisť bez nazvy (Novela bez názvu, 1934) přibližuje jeho hlavní hrdina novinář Horodovskyj krédo umělce těmito slovy: „Buďte tak laskaví, ponořte se do víru života a porozumíte mu. Tehdy nebudete moci po nocích usnout. Vaše myšlenky budou výt jako hladoví psi a každý řádek budete psát vlastní krví. Je to jediná barva, která nikdy neztrácí svůj lesk.“ V roce 1934 byl Pidmohylnyj zatčen jako „účastník kontrarevoluční organizace“. Následovalo věznění, deportace do gulagu na Solovkách. Roku 1937 byl zastřelen. Nelze vynechat ješte jeden literární zájem Valerjana Pidmohylného – umělecký překlad. Překládal nejčastěji francouzskou literaturu (Balzaka, Maupassanta, France a další). Svého času se chystalo vydání prózy V. Pidmohylného v Československu. Roku 1928 spolu s Arkadijem Ljubčenkem navštívil Prahu. Literární noviny (č. 38/1928, s. 6) o tom přinesly krátkou informaci s názvem Návštěva ukrajinských spisovatelů. V roce 2009 vychází na Slovensku, v prešovském nakladatelství MRIJA, výbor ukrajinských povídek Mesačný úsmev, do nějž je zařazena také povídka Valerjana Pidmohylného Žobrák. © Ivan Jackanin, překlad © Rita Kindlerová


Muslimka v Prostřeno: Vepřové si nedám, budu ho hodnotit jen očima _ Blesk.cz


2. 11. 2009 Propeller Arena Další "Svatý grál" Dreamcastu, který se vedle Half-Life nikdy nedočkal oficiálního vydání, je arkádová lítačka Propeller Arena. Za nevydání hry můžete poděkovat Usámovi, jelikož po napálení letadlama do dvojčat v září 2001 byla hra označena za "dočasně nevhodnou". Než přišel její čas, SEGA zkrachovala. Pěkně děkujeme pane! Ale vážně - když se řekne AM2, je jasné, že hovoříme o špičkových vývojařích, kteří mají na svém kontě pecky jako Space Harrier, Outrun, Virtua Fighter, Virtua Cop a mnoho dalších. Už z tohoto výčtu je zřejmé, že hlavní přínos těchto her je na poli automatů, takže arkády, bojovky, střílečky - jen ne pokusy o realismus, jenom čistá hratelnost. Propeller Arena je dalším z řady, který nevybočuje v jejich stylu, 1000 ale vybočuje hratelností. Je to automatová střílečka jak řemen. Svou atmosférou mi hra připomíná Crazy Taxi. Vyberete si hláškujícího pilota a vrhneme se s ním do arény, kde máme jediný úkol - být lepší, než ostatní. Dokázat se to dá jedině tak, že s naším letadlem v časovém limitu sestřelíme ostatní soupeře z nebes. Základní myšlenka je tedy primitivní. Její zpracování je ale to, co mne ke hře přikovalo. Takové Mario Kart ve vzduchu - to mne napadlo po dohrání první rundy. Ovládání letadel se zcela vymyká standardnímu chápání leteckých simulátorů. Na jednu stranu máme k dispozici analogový plyn a směrovky, leč využívat jiné pozice, než krajní, je skoro zbytečné. Neznamená to ale, že je nemožné se nabourat do země / moře / vzducholodi / WTC (!), naopak - setrvačnost letu je poměrně vysoká. Přesto je skoro nemožné docílit chování letadla tak, aby šlo o pocit letadla - vážně to nejvíce připomíná primitivní fyziku Mario Kart, akorát ve vzduchu. Na škodu to ale není. Jakmile jsme v dostřelu jednoho z dalších hráčů, můžeme začít střílet "tak trochu na blind". Střely mají logické zpoždění, takže předvídání pohybu protivníka nutností. Leč nejlepší je samozřejmě se dostat k cíli natolik blízko, že není úniku. Na to je tady speciální tlačítko, kterým se automaticky přilepíme na ocas nepřítele a během sekundy jej sestřelíme. Jde o ultimátní techniku, jak lze sejmout kohokoli, ať už si manévruje jakkoli. Stačí jen vychytat úhel a rychlost - pak je využití lepícího tlačítka nasnadě. Samozřejmě se nejde přilepit při čelním dogfightu, musí jít výslovně o útok na záď. Odměnou za automatický zásah je také elegantní nájezd kamerou, zdůrazňující bezmocnost cíle. Lahůdka. Aby hra nebyla tak fádní, jsme vrženi do různě strukturovaných arén. Napočítal jsem jich osm (plus dvě tajné) a každá má svou architekturu unikátní. Některé arény jsou dost placaté, řekl bych nudné. Ale město s mrakodrapy, starý zámek, rudý kaňon nebo ostrov přízraků jsou poměrně k 1000 omplikované modely, kde jde využít všech akrobatických manévrů k úprku před nepřítelem a k překvapivým výpadům. Některé pasáže, jako třeba podlétání pod mostem, jsou docela adrenalinové. Hra tak má skvělé tempo. Krom základních kulometů se ale v aréně náhodně objevují bonusové zbraně, které řádně zamíchají kartami. Zdržují se protivníci moc u země? Hoďme jim tam bombu. Je tenhle bastard moc rychlej? Použijme naváděné střely. Vidím před sebou shluk letadel? Pošleme tam sice nenaváděnou, ale plošeně velice účinnou zbraň, které přezdívám "raketová síť". Krom toho nacházíme i "léčení" letadla, dočasnou nesmrtelnost nebo dočasné zlepšení letových vlastností - zkrátka něco, jako Mario Kart. A dostává to šťávu. Nutno podotknout, že samotní počítačem řízení nepřátelé jsou dost nudní. Na nejmenší obtížnost nejen, že nepředstavují výzvu, ale ani se nesnaží příliš útočit mezi sebou. Na střední obtížnost je hra přijatelnější, ale využívání prostoru nebo speciálních zbraní je velice sporadické. Podobně to lze popsat i na obtížnost nejvyšší - zlepší se muška a postřeh počítače, ale že bych si užil nějaké souboje v úzkém kaňonu - to ne. Zkrátka a dobře - Propeller Arena je jednoznačně orientovaná na multiplayer a to jak na jedné konzoli až ve čtyřech, tak online. Dokonce hra podporuje přenos hlasu online, což je zatraceně nadčasové. K té nadčasovosti ještě poznámka - Propeller Arena navíc skvěle vypadá! Design je částečně okopírován právě z Crazy Taxi, ale technologie je unikátní. Člověku se dere z úst prohlášení, že jde o nejlépe vypadající hru na Dreamcast. A něco na tom je. Kombinace s perfektním soundtrackem, enormním množstvím hlášek pilotů a komentátora, nemluvě o krátkých nahrávacích časech - tohle opravdu je perlička. Nejedna hra pro Playstation 2 by se vedle Propeller Areny mohla stydět. A to přesto, že je motiv v podstatě velice jednoduchý - vypadá to více, než k světu. Palec nahoru! Zábavnost hry je sice vysoká, ale jak to u arkád b 1000 ývá - jde o sezónní záležitost. V dobré partě musí mít hra vysokou trvalost, ale pro jednotlivce jde jenom o trénink, na kterém nejde trávit obrovské množství času. Hru úplně vidím v herně na automatech, které budou permanentně obsypány hráči. Doma je to komornější, ale pro dva až čtyři hráče jde o zábavu, kterou bych se nebál přirovnat ke klasikám typu Mario Kart a mnoha dalším. AM2 zkrátka umí! Přihlásit se k odběru: Komentáře k příspěvku (Atom)


Dodal však, že mladoboleslavský stavební odbor se dosud nikdo uplatit nepokusil. Je to mnohdy zbytečné, protože stavbu lze povolit


source: fineweb

text: Galerie českého skla přináší na trh nové výrobky i umění Přítomnost českého skla v Číně pomalu narůstá. Nedaleko Chrámu nebes, jedné z hlavních pekingských památek, a Perlového obchodního domu, který se stal symbolem rostoucí atraktivity čínských výrobků i kupní síly místních spotřebitelů, se nachází další z mnoha nových prosklených budov vystavěných ve stavební horečce posledních tří dekád. Na jeho fasádě září nápis Pekingské centrum skla a uvnitř se blýská české sklo asi deseti různých výrobců, jak jsme již psali v předchozích zprávách z jednání, kterých jsme se zde účastnili. V pátek 23. listopadu se k těmto předchůdcům přidala další firma – BOMMA (Bohemia Machine s. r. o.), která po dohodě s Czech Glass Gallery předvedla své výrobky prvnímu čínskému publiku. Pozvaní novináři, obchodníci i potenciální zákazníci mohli na slavnostním otevření galerie spatřit také vybrané kusy uměleckého skla, které po několikaletém hostování na půdě velvyslanectví v Pekingu zakotvily pod dozorem dalšího patrona projektu, tvůrce a odborníka v oboru R. Stehlíka. Zástupci velvyslanectví se zúčastnili uvedené akce a získané kontakty budou spolu se zástupci zúčastněných firem a tvůrci rozpracovány do nových projektů, které ve svém důsledku rovněž přispějí k většímu zviditelnění českého skla, šikovnosti českých sklářů a umělců i České republiky obecně. Galerie českého skla plánuje v blízké budoucnosti zorganizovat výstavu děl jak vybraných českých umělců, tak i jejich čínských protějšků ve vzájemné spolupráci.


15. 3. 2010 Red Dead Revolver S blížícím se vydáním očekávané sandbox akce Red Dead Redemption se fandové Rockstar her třesou více a více. Jaké ale bylo moje překvapení, že hra není první ve své sérii, ale že jí pro Playstation 2 předchází Red Dead Revolver. Jelikož mi hru Kejml laskavě prodal, věnoval jsem jí pár hodin, abych si udělal obrázek o tomto předchůdci. Není to tak dlouho, co jsem při psaní o Call of Juarez 2 zmiňoval, že westerny nejsou mou silnou stránkou. A najednou se okolo mne vyrojilo více her s touto tématikou. Krom Red Steel 2 je to Red Dead Revolver, který maličko snížil mou nedůvěru k tomuto žánru. Ne, nezačnu kvůli tomu sjíždět filmy a číst mayovky. Ale nějak se začínám na Redemption těšit víc, že se do westernu dá nacpat víc, než obligátní přestřelky v ulicích. Pořád si nejsem jistý, zda žánr "spaghetti western" má být hanlivý. Red Dead Revolver je podle všeho špagety western v nejlepších letech. Znamená to tedy, že se dostáváme do klišé situací, které řešíme klasickým způsobem - všechno vystřílíme prostě. Scény, přestože jsme většinu z nich viděli ve filmech nebo jiných hrác 1000 h, jsou ale docela dobře navrženy a udržují si správnou atmosféru. Jak mají Rockstar ve zvyku, jsme na začátku i konce mise oblaženi animací, přesně ve stylu GTA her, které mají celkem úroveň. Bohužel - oproti GTA zde naprosto chybí jakýkoliv pohyb po nějaké mapě. Styl hry spočívá v plnění misí, které jsou za sebou poskládané, jako kostky domina. Mise se odehrává obvykle na malé ploše - městečko, indiánská vesnice, na kraji lesa. Nevím, jaký engine byl použit, připomíná to Renderware z GTA3, ale kvalita zobrazení je o dost vyšší - ovšem díky menší ploše. Střílení je jednoznačně největší částí hry. Hlavní hrdina Red disponuje rovněž dvěmi speciálními finesami. Jednou je zacílení série střel s automatickým zásahem do citlivých míst oponenta a pak samozřejmě dueling. Zdá se mi, že do Call of Juarez 2 byly oba dva prvky převzaty s minimální změnou. Zdravíčko se nedoplňuje automaticky a i když Red něco málo vydrží, hru usnadní cover systém. Je velice pěkné, že zde nefunguje pravidlo "kryt = bezpečí", když vám kouká klobouk, může vám někdo klidně ustřelit palici. Na druhou stranu je potěšující, že nepřátelé jsou se střelbou na poměrně realistiké úrovni, kdy na větší vzdálenost není snadné něco trefit, ale ani být trefen. Samozřejmě - lepší zbraně, jako pušky nebo ostřelovačky, pak mění taktiku postupu. Jistá variabilita v misích tedy je, čemuž napovídá i fakt, že jednou splněné úkoly je možné opakovat a pokusit se o lepší výsledek, za který jsou pak unikátní odměny. Red Dead Revolver je hra, o které jsem nikdy neslyšel a j 1000 e to tak nějak logické. Z hlediska experimentálního bych hru pochválil za pěknou grafiku, atmosféru, animace a střelecké výzvy. Ovšem jako hře jí chybí mnoho drobností i podstatných věcí k tomu, abych byl nějak nadšený. O to více se ale těším na pokračování. 3 komentáře: Jako jo, cokoli si vybavíš ve spojení s divokým západem tam je, ochrana i přepadnutí vlaku, dostavníku, saloon, dynamit, městečko se šerifem, indiáni atd., to je hezký a atmosféru to buduje, ale všechno ostatní mi přišlo takový nijaký. Ještě snad duely a dead eye (nebo jak se ten bullet time jmenuje) jsou celkem zajímavý.OdpovědětVymazat Doufám že autoři splněj svoje sliby pro pokračování a to bude znatelně lepší (a ponechá ty světlé stránky tohodle) - Anonymní16. března 2010 9:38 Má to nějak důležitý děj kvůli návaznosti na tu novou hru? Nebo je to prostě kopie známých filmů?OdpovědětVymazat No, tak děj je v podstatě o ničem. Hlavnímu hrdinovi zabijou rodiče 1000 a na základě památečního revolveru pak Red pozná vraha svých rodičů a pomstí se. Veškeré záporné postavy vykropíš rovnou v prvním díle. Takže bych nečekal, že děj bude pokračovat. Bude to jiná hra s chlapíkem, který má nějakou kovbojskou minulost. Ale od druhého dílu si slibuji hodně, fakt!OdpovědětVymazat


text: Domy Předboř - Nové byty a developerské projekty od NEVRKLA Real Estate Domy Předboř Domy Předboř - nové byty od společnosti NEVRKLA Real Estate Developerský projekt nových bytů Domy Předboř od společnosti NEVRKLA Real Estate ve městě Praha nabízí prvotřídní byty na prodej - staňte se i Vy pyšným majitelem nového bytu. Cenu a bližší detaily se dozvíte buď na našem prohlížeči nemovitostí, případně na vyžádání přímo u tohoto developera. NEVRKLA Real Estate 4.6 z 5 ( 64 hodnocení ) Domy Předboř nabízejí dech beroucí designové bydlení, jaké rozhodně jen tak nenajdete. Celkově jsou v nabídce 4 byty o rozloze 150 metrů čtverečních, rozmístěné ve dvou menších domech. Dispozice bytů je 5+kk, k bytům náleží krytá terasa, zahrada o rozloze 400 metrů čtverečních a také parkovací stání (2 ke každému bytu). Interiéry jsou laděny v industriálních a neutrálních tónech šedé, béžové a bílé, s plejádou designových prvků a doplňků napříč místnostmi. Nízkoenergetické domy propojují stylové bydlení s ekologií a nabízejí například okna s trojskly, třívrstvé dřevěné podlahy, krb, topení pomocí infrapanelů, vodu z vlastní studny či přípravu na nabíječku pro elektromobily. Developerem projektu, který bude dokončen na jaře 2022, je společnost Nevrkla Real Estate. Developerský projekt Domy Předboř vzniká v obci Předboř v okrese Praha-východ ve Středočeském kraji. Tato vesnička spadá pod obec Strančice, ve které najdete kompletní občanskou vybavenost. Přímo v Předboři pak budete mít k dispozici především klidné místo pro bydlení, soukromí a přírodu. V obci najdete barokní zámek a také autobusovou zastávku, která vám zajistí spojení s okolními obcemi. Autem se pak dostanete z Předboře do centra Prahy za pouhou půlhodinu, stejně jako vlakem ze Strančic do centra Prahy.


text: Nové Heřminovy - Historie obce Historie obce Nové Heřminovy Oblast dnešních Nových Heřminov začali lidé osidlovat kolem roku 1220. Přitahovaly je zde hlavně doly na železnou rudu. Tato téměř neobydlená území byla v té době osidlována kolonisty. Kromě slovanského obyvatelstva sem přicházeli i kolonisté z okolních, relativně přelidněných zemí, zejména ze Saska a Dolního Slezska. Roku 1406 byly samotné Nové Heřminovy zapsány jako panství Zikmunda Znaty z Hynčic v nově založených krnovských zemských deskách. V letech 1420 až 1430 řádily v krnovském knížectví husitské boje. Pak následovaly i další války provázené útrapami obyvatel a úpadkem rozvoje vesnice. Nescházely ani inkviziční procesy. Značných změn tu doznal život po celoevropské revoluční epoše v roce 1848. Významnou roli při tom sehrála stavba císařské silnice z Loděnice na Bruntál a železnice z Olomouce do Krnova. Samostatnou školu vlastnily Nové Heřminovy od roku 1814. V roce 1938 byla v obci zřízena mateřská škola. Dnes však již ve vesnici škola neexistuje. Její budovu využívá v současnosti obecní úřad. Školství mělo mimo jiné za následek rovněž rozvoj aktivit různých spolků, mezi něž patří především hasiči. Jejich organizace tu byla založena již v roce 1877. V obci bývaly dvě pily. První byla postavena v roce 1589 a druhá v roce 1870. Od roku 1685 zde stával mlýn. Nové Heřminovy byly od poloviny 19. století po dlouhou dobu známé především svými bělidly.


text: Chceme, abyste podávali ty nejlepší výkony Získejte další informace o našich hodnotách, kultuře a strategii, a zjistěte, zda by pro vás byly ty pravé. Hodnoty a kultura Tři vnitřní hodnoty součinnosti, angažovanosti a zavádění nových postupů tvořily naši minulost, tvoří naši současnost a povedou nás v budoucnosti. Individuální odpovědnost Ve společnosti Atlas Copco přidělujeme a dostáváme individuální odpovědnost – od prvního dne. Víme, že to je ten nejlepší způsob, jenž vám umožní růst a rozvíjet se ve vaší profesi. Trvale udržitelná produktivita Základem všech našich obchodních aktivit je zvýšená produktivita. Nabízíme spolehlivé, trvanlivé výsledky s odpovědným využíváním zdrojů – lidských, přírodních a kapitálových.


Útočník z New Yorku Saipov byl obviněn z terorismu. FBI pátrá po dalším Uzbekovi - Aktuálně.cz Útočník z New Yorku Saipov byl obviněn z terorismu. FBI pátrá po dalším Uzbekovi Aktualizováno 1. 11. 2017 23:45 Americká federální prokuratura ve středu oznámila, že obvinila Uzbeka Sajfulláha Saipova kvůli úternímu útoku v New Yorku z terorismu. Federální úřad pro vyšetřování uvedl, že zjišťuje informace o dalším Uzbekovi, kterého chce v souvislosti s útokem vyslechnout. New York - Americká federální prokuratura ve středu obvinila Uzbeka Sajfulláha Saipova kvůli úternímu útoku v New Yorku z terorismu a dalších trestných činů. Informovaly o tom agentury AP a Reuters. Při útoku, spáchaném automobilem, přišlo o život osm lidí a dalších 11 utrpělo zranění. Saipov se ve středu nečekaně objevil u federálního soudu na Manhattanu, aby si obžalobu z terorismu vyslechl. Chtěl zabít co nejvíc lidí Saipov v úterý sjel pronajatou dodávkou na newyorskou stezku pro pěší a cyklisty a cestou srážel lidi. Prokuratura ho ve středu obvinila z poskytování materiální podpory teroristické skupině, z násilného trestného činu, při němž byli zabiti lidé, a ze zničení motorových vozidel.


Chrápání samo o sobě není nemoc, ale velmi často je příznakem jiných zdravotních...


Viktoria Žižkov tím pádem zvítězila 3:2 a zůstává ve hře o postup do vyšší soutěže. Pražané přitom v zápase prohrávali, v prvním poločase se dvakrát prosadil domácí Stanislav Hřebeček. Ještě do přestávky snížil Dočekal, na kterého ve druhé půli navázal vyrovnávací trefou Václav Klán. Když se zdálo, že duel spěje k remíze, přišla Sňozíkova hrubka.


text: Ochrana zákazníka Každý konečný zákazník si může zvolit svého dodavatele elektřiny a zemního plynu. Nikoli všichni zákazníci to zatím vědí, a proto si ERÚ klade za svůj cíl zpřístupnit nejpočetnějšímu segmentu spotřebitelů - domácnostem - nezbytnou orientaci na liberalizovaných trzích, především pokud jde o ceny energií, změnu dodavatele a kvalitu dodávek. V případě, že se nemůže malý zákazník od svého dodavatele energie něčeho domoci, když s ním např. dodavatel nekomunikuje či neplní dohody, může napsat na náš úřad: email@example.com. Zákazníci si mohou stěžovat na problémy s připojením, smluvní podmínky, cenu, dodavatele, neférové obchodní praktiky apod. AKTUÁLNÍ UPOZORNÉNÍ ODBÉRATELŮM ELEKTŘINY A PLYNU Energetický regulační úřad (dále jen „ERÚ“) v poslední době zaznamenal nárůst podnětů a stížností odběratelů elektřiny a plynu týkajících se nesouhlasu s výší ceny, která jim byla účtována obchodníkem, s nímž mají uzavřenou smlouvu. Tímto sdělením chce ERÚ upozornit všechny odběratele na jisté praktiky některých obchodníků s elektřinou či plynem, které se týkají informování o ceně za dodávku energií. Stává se, že zástupci obchodníků s energiemi během sjednávání smlouvy, např. při podomním prodeji, neinformují odběratele řádně o výsledné ceně za dodávky energií. Cena elektřiny či plynu je vícesložková. Jedna složka ceny, která je vztažena k jednotce odebraného množství energie, může být nižší než u tzv. dominantního obchodníka s elektřinou či plynem, jak je často uváděno. Avšak někteří obchodníci kompenzují nižší cenu za dodanou energii navýšením jiné její složky, kterou jsou např. tzv. stálé měsíční platy. Tuto skutečnost obchodník zákazníkovi v některých případech nesdělí a celkově pak může být výsledná cena za dodávku elektřiny či plynu stejná jako u konkurence, nebo dokonce vyšší, což je posléze předmětem stížnosti zákazníka. ERÚ doporučuje, aby odběratelé požadovali jednoznačnou informaci o výsledné ceně, a v každém případě se seznámili nejen se zněním smlouvy, ale i se samotným ceníkem služeb. Energetický regulační úřad zveřejňuje Seznam obchodníků s elektřinou či plynem, kteří se dobrovolně přihlásili k dodržování pravidel stanovených Etickým kodexem obchodníka. K zajištění zákaznických práv lze využít i další možnosti, např. vyhlášky ERÚ o kvalitě dodávky elektřiny. Úřad může postihnout i to, když pracovník dodavatele elektřiny nesplní sjednané dohody, nepřijde ve sjednanou hodinu, výpadek není odstraněn do určité doby apod. Zároveň je třeba vědět, že ERÚ není jediným místem, kam se mohou zákazníci obracet se svými problémy (striktně podle zákona je ERÚ oprávněn zabývat se zákaznickou problematikou pouze v regulované části energetiky - síťových monopolních odvětvích). Vzhledem k tomu, že Česká republika zatím nemá sektorovou legislativu na ochranu zákazníka a spotřebitelé energií jsou tedy chráněni obecnou spotřebitelskou legislativou, doporučujeme Vaše problémy konzultovat se Sdružením obrany spotřebitelů - Asociace http://www.asociace-sos.cz/, nebo se obrátit na Ministerstvo průmyslu a obchodu ČR. AKTIVITY EVROPSKÉ KOMISE A EVROPSKÝCH REGULÁTORŮ Evropská komise stejně jako Sdružení evropských regulačních orgánů v oblasti energetiky - CEER sdílejí názor, že malí spotřebitelé zatím dostatečně nepocítili přednosti liberalizovaných trhů s energiemi a že se v řadě případů potýkají se stejnými problémy, jako když před lety v jednotlivých zemích EU dominoval jeden výhradní dodavatel elektřiny a plynu. Konkurenční, integrovaný a napříč celou Evropou dobře fungující vnitřní trh by měl být prostředkem k tomu, aby evropské domácnosti měly zajištěny spolehlivé dodávky energií a aby měli možnost výběru mezi společnostmi, které jim budou za rozumné ceny dodávat elektřinu a plyn. Proto Evropská komise i evropské regulační orgány věnují vedle sledování toho, jak důsledně členské státy provádějí ustanovení evropské legislativy o oddělení dřívějších monopolních výrobců a provozovatelů a jak umožňují přístup na trh pro všechny dodavatele včetně těch nejmenších, zároveň zvýšenou pozornost situaci a postavení malých spotřebitelů energie. Řada námětů, které zazněly v průběhu intenzivních konzultací těchto orgánů s hlavními zúčastněnými stranami (členské státy, zástupci spotřebitelů a představitelé energetických odvětví) ohledně posílení práv spotřebitelů elektřiny a plynu v jednotlivých oblastech (připojení, účtování, změna dodavatele, obchodní metody a zranitelní spotřebitelé atd.), byly zahrnuty do takzvaného 3. liberalizačního (též energetického či legislativního) balíčku, který byl schválen v průběhu předsednictví České republiky v dubnu 2009 Evropským parlamentem a v červnu téhož roku Radou EU. TŘETÍ LIBERALIZAČNÍ BALÍČEK Nově přijatá společná pravidla pro vnitřní trh s elektřinou a pro vnitřní trh s plynem (směrnice Evropského parlamentu a Rady 2009/72/ES a 2009/73/ES) ukládají členským státům řadu nových povinností k zajištění vysoké úrovně ochrany spotřebitele především s ohledem na transparentnost týkající se smluvních podmínek, obecných informací a mechanismů řešení sporů. Zavádějí rovněž pojmy jako energetická chudoba či zranitelný zákazník, které dosud právní úprava České republiky v daném kontextu neznala. Významným opatřením je rovněž povinnost zajistit zavedení nezávislých mechanismů, jež umožní účinné projednání stížností a mimosoudní urovnávání sporů, jako je například veřejný ochránce práv pro energetiku nebo orgán sdružující spotřebitele. Tato opatření mají dále vyjasnit a posílit právní rámec pro spotřebitele energie na úrovni EU. Členské státy mají rovněž posoudit zavedení inteligentních měřicích systémů, které podpoří aktivní účast spotřebitelů na trhu s dodávkami elektřiny tím, že jim poskytnou aktuální údaje o jejich spotřebě a umožní jim spotřebu regulovat. Zavedení těchto měřicích systémů je ovšem podmíněno ekonomickým posouzením všech dlouhodobých nákladů a přínosů pro trh a jednotlivého spotřebitele nebo posouzením toho, jaký způsob inteligentního měření je z hospodářského hlediska nejpřiměřenější a nákladově nejefektivnější a jaký harmonogram jejich distribuce je proveditelný. Česká republika upravila svoje právní a správní předpisy v souladu s těmito směrnicemi v průběhu jara 2011. Novela energetického zákona pak vstoupila v platnost v srpnu loňského roku. OBČANSKÉ ENERGETICKÉ FÓRUM Jako pokračování veřejných konzultací o posílení postavení malých spotřebitelů na energetických trzích iniciovala Evropská komise vznik permanentní diskusní platformy – takzvaného Občanského energetického fóra (Citizens' Energy Forum), kde zainteresované skupiny spotřebitelů a výrobců každoročně na konferenci v Londýně společně posuzují stav naplňování práv spotřebitelů. Jednání londýnského fóra se zaměřuje na problémové okruhy, které sice byly ve 3. balíčku nastoleny, ale které zůstaly nerozpracovány: stížnosti a mimosoudní řešení sporů, účty (fakturace), inteligentní měřiče a funkčnost maloobchodních trhů atd. Účelem fóra je v dialogu mezi spotřebitelskými organizacemi, představiteli energetických společností, regulátory a Evropskou komisí vypracovat doporučení, vodítka pro danou oblast. Ta nemají právní sílu a lze je spíše považovat za jednostranná, samoregulační opatření ze strany energetických společností. Oblast vyřizování stížností a zavedení nezávislých (mimosoudních) mechanismů rozhodování sporů mezi zákazníky a společnostmi je téměř v celé Evropě jakousi Achillovou patou zákaznické problematiky. Sektor energetiky je z hlediska počtu i specifik stížností obzvláště náročný. Malí zákazníci často nevědí, kam se obrátit, jsou odrazováni komplikovaností procedur a často pak rezignují. Z podnětu regulátorů proto byla již vloni vypracována vodítka pro vyřizování a klasifikaci stížností. Ukazuje se, že ve většině zemí EU nastal od loňského roku v této oblasti příznivý posun. Také Česká republika připravuje v souvislosti s implementací 3. balíčku rozšíření možností, kde by spotřebitelé mohli uplatňovat svoje stížnosti. V rámci Energetického regulačního úřadu bylo v průběhu roku 2011 vytvořeno samostatné oddělení ochrany spotřebitele. Zajímavý vývoj prodělává oblast perspektivního zavádění takzvaných inteligentních měřičů pro spotřebitele na úrovni domácností. Členské země mají povinnost provést do září 2012 ekonomické posouzení nákladů a přínosů pro spotřebitele, tedy analýzu z pohledu budoucích výhod pro spotřebitele, nikoli očekávaných zisků energetických společnosti. V případě, že posouzení nákladů a přínosů dopadne pozitivně, jednotlivé země by měly do roku 2020 osázet 80% odběrných míst těmito měřiči. Reakce veřejnosti v zemích EU na plošné zavádění těchto měřičů není jednoznačná. Více jak polovina domácností v zemích EU si není jistá, zda jim tyto měřiče zajistí nižší spotřebu a zda by pro ně nebylo výhodnější ponechat si stávající měřiče. Energetické společnosti v některých zemích zase usilují o to, aby všechny náklady na zavedení inteligentních měřičů nesli koneční zákazníci. Česká republika bude usilovat o realistickou nákladovou analýzu, která bude brát do úvahy zkušenost dalších zemí i názory našich spotřebitelů. KONTROLNÍ SEZNAM SPOTŘEBITELŮ ENERGIÍ Jedním z nástrojů na podporu informovanosti zákazníků, který vznikl z iniciativy Evropské komise, je vytvoření takzvaného Kontrolního seznamu práv spotřebitele energií (Energy Consumer Checklist), a to z harmonizovaného seznamu nejčastěji zadávaných otázek (FAQ) pro využití v každé členské zemi. Českou verzi Kontrolního seznamu vypracoval Energetický regulační úřad. Uvítáme Vaše náměty a dotazy ke zdokonalení našeho kontrolního seznamu ČR, který by se měl stát vodítkem pro řešení problémů, s nimiž se setkávají české domácnosti. EVROPŠTÍ REGULÁTOŘI SOUSTĚĎUJÍ SVOJI POZORNOST NA MALOOBCHOD V souvislosti s novou povinností národních regulačních orgánů sledovat funkčnost maloobchodních trhů se Sdružení evropských regulačních orgánů CEER v současnosti zaměřuje na zintenzivnění kontaktů se zákazníky a spotřebitelskými organizacemi s cílem dosáhnout reálného pokroku při ochraně a posilování postavení zákazníka na úrovni domácností a drobných výrobců. CEER ve spolupráci s ERÚ zpracoval Vizi spotřebitelů elektřiny a plynu do roku 2020, která staví zákazníky na přední místo. Tato vize se zabývá budoucími potřebami různorodých zákazníků, předjímá opatření na jejich ochranu, nabízí všem zákazníkům férový obchod. Prezentací této vize na interaktivní konferenci konané 21. června 2012 v Bruselu CEER potvrdil, že pro regulátory znamenají zákazníci klíčový článek vytváření vnitřního trhu s energiemi. Příklonem ke spotřebitelům (v porovnání s ostatními účastníky trhu) CEER chtěl zdůraznit, že vlastním cílem odpovědné regulace musí být zákazník. Tento příklon CEER ke spotřebitelům je třeba chápat především jako změnu ve formách komunikace regulátorů se spotřebiteli, nastavení bezprostředního kontaktu, protože spotřebitelská agenda vždy měla v činnosti CEER svoje pevné místo. V návaznosti na červnovou konferenci plánuje CEER pozvat zúčastněné strany k diskusím o souvisejících tématech v podobných interaktivních akcích na evropské a regionální úrovni v průběhu roku 2013 tak, aby spotřebitelská vize dostávala stále jasnější tvar a aby se promítla do konkrétních opatření a výsledků. Agenda spotřebitelské vize 2020 skýtá řadu podnětů i pro činnost ERÚ. CEER spolu s Evropskou organizací pro ochranu spotřebitelů (BEUC) vypracovaly cestovní mapu pro koordinovaný postup spotřebitelů a národních regulačních orgánů pro období až do r. 2020. Dokument se podrobně zabývá čtyřmi atributy, které by měly dodávky energie z pohledu malých spotřebitelů splňovat: - dostupnost, tedy, aby zákazník za své peníze dostával odpovídající hodnotu a aby mu nebyly navíc účtovány nepříslušející náklady, - spolehlivost dodávky, včetně odpovídajících zákaznických služeb, - jednoduchost, srozumitelnost účtů i komunikace s obchodníky, - další konkrétní opatření při ochraně a posilování postavení zákazníka: Vize evropských spotřebitelů energie pro rok 2020 (Společné prohlášení CEER – BEUC). Specializovaná interaktivní webová stránka CEER „Spotřebitelé energie“ Vám poskytne následující informace: - Jak energetika funguje - Kdo co dělá - Činnost CEER a jeho Spotřebitelská vize - Vaše práva jako spotřebitele energií.