text: Esperanto (původně Lingvo Internacia – „mezinárodní jazyk“) je nejrozšířenějším mezinárodním plánovým jazykem. Název esperanto je odvozen ze pseudonymu, pod nímž roku 1887 polský židovský lékař Ludvík Lazar Zamenhof základy této řeči publikoval. Záměrem tvůrce bylo vytvořit snadno naučitelný neutrální jazyk, vhodný pro použití v mezinárodní komunikaci; jeho cílem však nebylo nahradit ostatní národní řeči. Ačkoliv žádná oficiálně uznaná země nepřijala esperanto jako úřední jazyk, je používáno komunitou o odhadovaném počtu 100 000 až 2 000 000 mluvčích, z čehož asi tisícovku tvoří mluvčí rodilí. Dosáhlo také některých mezinárodních uznání, jako jsou dvě rezoluce UNESCO či podpora známých osobností veřejného života. V současnosti je esperanto využíváno pro účely cestování, dopisování, mezinárodních setkání a kulturních výměn, kongresů, vědeckých diskuzí, původní i překladové literatury, divadla a kina, hudby, tištěného i internetového zpravodajství, rozhlasového a televizního vysílání. Slovní zásoba esperanta pochází především ze západoevropských jazyků, zatímco jeho skladba a tvarosloví poukazují na silný slovanský vliv. Morfémy jsou neměnné a lze je téměř bez omezení kombinovat do rozmanitých slov; esperanto má tedy mnoho společného s izolujícími jazyky jako je čínština, zatímco vnitřní struktura jeho slov připomíná jazyky aglutinační jako je japonština, svahilština nebo turečtina. Dějiny Zamenhofovo dětství U zrodu esperanta stál Ludvík Lazar Zamenhof. Vyrůstal v mnohojazyčném, tehdy k Ruskému impériu náležejícím, dnes polském městě Bělostoku, kde byl svědkem častých rozepří mezi jednotlivými etniky (Rusové, Poláci, Němci, Židé). Protože za jednu z hlavních příčin těchto konfliktů považoval neexistenci společného jazyka, začal již jako školák pracovat na projektu nové vhodné řeči, která by tuto roli mohla plnit. Měla by být – na rozdíl od národních jazyků – neutrální a snadno naučitelná, tedy také přijatelná jako druhý jazyk pro všechny, jazyk vyučovaný společně s těmi národními a používaný v situacích vyžadujících dorozumění mezi národy. První pokusy Zamenhof nejdříve uvažoval o oživení latiny, kterou se učil ve škole, ale usoudil, že je pro běžné dorozumívání zbytečně složitá. Když studoval angličtinu, povšiml si, že časování sloves podle osoby a čísla není nutné a že gramatický systém jazyka může být mnohem jednodušší, než si předtím myslel. Stále však zůstávala překážka v učení se velkému množství slovíček nazpaměť. Jednou Zamenhofa zaujaly dva ruské nápisy: швейцарская [švejcarskaja] (vrátnice, odvozeno od швейцар [švejcar] – vrátný) a кондитерская [konditěrskaja] (cukrárna, odvozeno od кондитер [konditěr] – cukrář). Tato slova stejného zakončení mu vnukla myšlenku, že užívání pravidelných předpon a přípon by mohlo významně snížit množství slovních kořenů nutných k dorozumění. Aby byly kořeny co nejmezinárodnější, rozhodl se převzít slovní zásobu především z románských a germánských jazyků, tedy těch, jež byly tehdy ve školách na celém světě vyučovány nejčastěji. Vznik konečné verze První Zamenhofův projekt, nazvaný Lingwe Uniwersala, byl víceméně hotov již roku 1878, ale autorův otec, učitel jazyků, považoval tuto práci za marnou a utopistickou, proto zřejmě rukopis, který mu byl svěřen, zničil. V letech 1879–1885 Zamenhof studoval lékařství v Moskvě a Varšavě. Tou dobou začal opět pracovat na mezinárodním jazyce. První obnovené verzi vyučoval roku 1879 své přátele. Po několika letech již překládal poezii, aby jazyk co nejvíce zdokonalil. Roku 1885 autor napsal: „Šest let jsem pracoval na zdokonalování a zkoušení esperanta, ačkoli se mi již v roce 1878 zdálo, že je jazyk úplně hotov.“ Toto období se nazývá Proto-esperanto. Když byl připraven svůj koncept publikovat, carští cenzoři to odmítli povolit. Zamenhof byl velmi zklamán a volný čas trávil překládáním děl jako byl Starý zákon či některé kusy Shakespeara. Toto nucené zpoždění vedlo k dalšímu významnému vylepšení. Roku 1887 konečně ve Varšavě vydal první učebnici «Международный языкъ» (Mezinárodní jazyk). Byl to v podstatě tentýž jazyk, jakým se mluví i dnes. Podle Zamenhofova pseudonymu, pod nímž knihu vydal, Doktoro Esperanto (esperanto – doufající), se řeč brzy začala označovat jako „Jazyk doktora Esperanta“ a později zkráceně jako „esperanto“. První pokusy o změny Zamenhofovi přicházelo veliké množství nadšených dopisů, které často přinášely také návrhy nejrůznějších úprav jazyka. Všechny podněty zaznamenával a později je začal i uveřejňovat v časopise Esperantisto, vycházejícím v Norimberku. V témže periodiku nechal o úpravách také dvakrát hlasovat, většina čtenářů však se změnami nesouhlasila. Po těchto hlasováních na jistý čas ztichly hlasy volající po reformě a jazyk se začal rozšiřovat. Nejvíce odběratelů měl časopis v tehdejším Rusku. Velkou ranou pro něj tedy bylo, když carská cenzura jeho šíření zakázala kvůli článku Lva Nikolajeviče Tolstého. Časopis kvůli tomu musel být zrušen, ale zanedlouho byl vystřídán novým, nazvaným Lingvo Internacia. Nejprve byl redigován ve švédské Uppsale, později v Maďarsku a nakonec v Paříži, kde jeho vydávání zastavila až první světová válka. Rozvoj jazykové komunity Nový mezinárodní jazyk začali brzy jeho uživatelé používat také k organizaci odborné a zájmové činnosti na mezinárodní úrovni. V prvních desetiletích probíhala komunikace v esperantu téměř výhradně písemnou formou, ale po nečekaně úspěšném prvním Světovém kongresu esperanta, uspořádaném roku 1905 ve francouzské Boulogne-sur-Mer, na kterém se ověřily možnosti používání této řeči v mluvené formě, začaly nabývat na intenzitě i osobní kontakty a setkávání mezi jejími mluvčími. Esperanto brzy začaly pro svou činnost používat i různé organizace a hnutí. Již na světovém kongresu v Barceloně roku 1909 se uskutečnilo několik setkání přítomných katolíků, kteří se nakonec rozhodli uspořádat v nadcházejícím roce, 1910, zvláštní kongres katolických esperantistů. Během něj bylo založeno Mezinárodní sdružení katolických esperantistů (IKUE – Internacia Katolika Unuiĝo Esperantista). Časopis Espero Katolika (Katolická naděje) však vycházel již od roku 1903 a se svými více než 100 lety je dnes nejdéle vycházejícím esperantským periodikem. V roce 1912 se Zamenhof při slavnostním projevu během osmého Světového kongresu esperanta v Krakově vzdal své oficiální role ve hnutí. Desátý kongres se měl konat roku 1914 v Paříži, přihlásilo se na něj téměř 4000 lidí, ale začínající válka jej znemožnila a Zamenhof se mohl vrátit do své vlasti jen přes skandinávské státy. Období světových válek Světový esperantský svaz sídlil v době války v neutrálním Švýcarsku, odkud skupina esperantistů pod vedením Hectora Hodlera a za podpory Romaina Rollanda zprostředkovávala poštovní styk mezi znepřátelenými zeměmi. Dobrovolníci v Ženevě každý den přeposílali na druhou stranu barikády dvě stě až tři sta dopisů osobního charakteru, podle potřeby kvůli cenzuře příslušně přeložených. Celkem takto esperantisté pomohli v přibližně 200 tisících případech, za což jim bylo po válce uděleno čestné uznání Společnosti národů. Po válce touha po míru a harmonii vzbudila nové naděje, díky čemuž se esperanto velmi rychle šířilo. První poválečný kongres se konal roku 1920 v Haagu, 13. světový kongres v roce 1921 v Praze. Roku 1927 bylo ve vídeňském Hofburgu otevřeno Mezinárodní esperantské muzeum, v roce 1929 připojené k Rakouské národní knihovně a dnes sídlící v samostatné budově. Slibný vývoj však přerušila druhá světová válka: Mezi národy bylo vyvoláváno nepřátelství, esperantisté byli povoláváni na frontu a mnozí zde padli, velké množství židovských esperantistů zahynulo v koncentračních táborech a gulazích (mnohdy v přímé souvislosti s jejich vztahem k esperantu). V holokaustu zahynuly i všechny tři děti Ludvíka Zamenhofa, pouze jeho vnuk Louis-Christophe Zaleski-Zamenhof unikl v roce 1942 z varšavského ghetta, skrýval se pod falešným jménem a poté emigroval do Francie, kde zemřel v roce 2019. Po druhé světové válce Snahy o prosazení esperanta jako univerzálního jazyka se přesto setkávaly s pozitivní odezvou i po válce: Petice v jeho prospěch adresované Spojeným národům podepsalo přes 80 milionů lidí, v Československu například prof. Jaroslav Heyrovský, nositel Nobelovy ceny. Valné shromáždění UNESCO přijalo podobné rezoluce v Montevideu 10. prosince 1954 a v Sofii 8. listopadu 1985. Vzalo v nich na vědomí výsledky dosažené esperantem na poli mezinárodní duchovní výměny i pro sblížení národů světa a vyzvalo členské státy, aby se chopily iniciativy při zavádění studijních programů o jazykovém problému a esperantu na svých školách a institucích vyššího vzdělávání. K esperantu se hlásila i rada předsedů Polské akademie věd. Jubilejního 72. Světového kongresu roku 1987 (výročí 100 let od uveřejnění jazyka) se ve Varšavě zúčastnilo téměř šest tisíc lidí z 60 národů. Pokroků dosáhli také katoličtí esperantisté – roku 1990 byl vydán dokument Norme per la celebrazione della Messa in esperanto, kterým Svatý stolec povoluje vysluhovat mši svatou v této řeči bez zvláštního povolení. Esperanto se tak stalo jediným schváleným umělým liturgickým jazykem katolické církve. Jedním z pozdních konkurentů esperanta se stal v roce 1930 projekt zjednodušené angličtiny C. K. Ogdena. Ten našel za druhé světové války podporu u Winstona Churchilla, který již v roce 1943 vyzdvihl ekonomické a politické výhody šíření angličtiny pro Velkou Británii a Spojené státy americké, protože to podle něj přinese těmto zemím „mnohem trvalejší a větší zisk než zabírání velkých území“. Ustavení angličtiny jako mezinárodního jazyka „za účelem podpory a udržování západních hospodářských zájmů“ dostala za cíl státem zřízená Britská rada (British Council), k jejímž snahám se v 50. letech připojily i Spojené státy. Skutečnost, že mnohé z cílů esperantského hnutí dosud nedošly naplnění a že jako dorozumívací jazyk většiny mezinárodních aktivit se dnes používá angličtina, bývá často přisuzována právě technologické a kulturní dominanci Velké Británie a USA po druhé světové válce. Historie esperanta v českých zemích Historie esperanta v českých zemích do první světové války První českou učebnici, nazvanou „Úplná učebnice mezinárodní řeči dra. Esperanta“, vydal již v roce 1890, tři roky po zveřejnění řeči Zamenhofem, František Vladimír Lorenc. První esperantský klub byl založen roku 1901 v Brně. Mezi zakladatele patřili například dělnický poslanec Josef Hybeš a redaktor Dělnických listů Karel Pelant. V Praze byl první klub založen roku 1902, spoluzakladatelem byl Stanislav Kostka Neumann. Roku 1902 byly v Praze dva svazy – Bohema Unio Esperantista, jenž přijímal pouze kluby a spolky, a Bohema Asocio Esperantista, určený pro jednotlivce. Oba vydávaly vlastní časopis. Historie esperanta v českých zemích mezi válkami Po první světové válce se oba konkurenční svazy spojily pod jménem Ĉeĥoslovaka Asocio Esperantista, roku 1936 bylo sdružení přejmenováno na Esperanto-Asocio en ČSR. V té době pravidelně vycházel časopis La Progreso, později také Ligilo. Roku 1940 byl svaz zlikvidován gestapem a po druhé světové válce, hned v roce 1945, opět obnoven. Spolek tehdy vydával časopisy Esperantista a na Slovensku Esperantisto Slovaka. Po mnoho let byly pořádány pravidelné letní školy esperanta v Doksech a semináře v Dudincích, Herborticích, Karlových Varech, Opátce u Košic, Rožnově pod Radhoštěm, v Popradu a Svitu. Před druhou světovou válkou, v letech 1931–1938, byly vedeny z Brna tři rozhlasové kurzy esperanta. Kromě kurzů a přednášek byly odtud vysílány také umělecky hodnotné činoherní, operní, operetní a kabaretní pořady, ve kterých účinkovali mimo jiné Karel Höger, František Kožík, Zdeňka Švabíková či Vladimír Leraus. Po válce vysílala v esperantu stanice Praha třikrát denně, pořady v tomto jazyce nechyběly ani v relacích z Ostravy a Bratislavy. Historie esperanta v českých zemích po druhé světové válce Ve vyhlazovacích táborech zahynulo za války množství esperantistů, především židovského původu, mezi něž patřil např. Petr Ginz – syn česko-židovského páru esperantistů později proslavený knihou Deník mého bratra. Německy mluvící esperantisté byli zase odsunuti do Německa. Následkem politických změn byl opětovný rozvoj esperantského hnutí přerušen v roce 1952, kdy bylo esperantskému svazu i všem esperantským odbočkám závodních klubů „doporučeno“, aby se rozpustily, protože „od dob, kdy soudruh Lenin zdůraznil význam esperanta pro dělnickou třídu, uplynulo velmi mnoho času“ a „mezi tím... statisíce dělníků... učí se mateřštině průkopníků socialismu – ruštině“. Esperantské časopisy musely přestat vycházet, kluby mohly existovat pouze u osvětových besed nebo při Parcích kultury a oddechu, jejich činnost řídil Celostátní poradní esperantský výbor, později Československý esperantský výbor u Osvětového ústavu v Praze. Do roku 1950 bylo uspořádáno osm Celostátních československých esperantských sjezdů, z toho tři v Brně. Od poloviny šedesátých let 20. století docházelo k vzestupu zájmu o esperanto a prakticky každé okresní město mělo svůj esperantský klub. V březnu 1969 byl v Brně založen Český esperantský svaz (ČES – Ĉeĥa Esperanto-Asocio). Roku 2005 se z něj po svém znovuobnovení vydělila sekce mládeže jako Česká esperantská mládež (ĈEJ – Ĉeĥa Esperanto-Junularo). Otevření státních hranic po sametové revoluci z roku 1989 vedlo ke snížení zájmu o esperanto, ale zároveň usnadnilo českým esperantistům cestování do zahraničí a zahraničním esperantistům návštěvy Česka. Uskutečnil se 81. Světový kongres esperanta v Praze (1996) a 65. Mezinárodní kongres esperantské mládeže v Liberci (2009). Esperantská současnost V dnešním světě, který stále jasněji vnímá práva menšin i jazykovou a kulturní rozmanitost, získává mezinárodní jazyk esperanto opět pozornost rozhodujících činitelů. Nevládní organizace a sdružení naléhají, aby se nastolila otázka mezinárodní řeči na pořad diskuze Spojených národů a Evropské unie. V červenci 1996 Sympozium mezinárodních organizací na počest Inazo Nitobeho svolalo v Praze skupinu nezávislých expertů, kteří prověřovali tehdejší postavení esperanta a navrhli jeho začlenění do aktuálních rozhovorů o jazykových právech a jazykové politice. Pražský manifest (přijatý na Světovém esperantském kongresu roku 1996 v Praze), moderní deklarace hodnot a cílů motivujících esperantské hnutí, zdůrazňuje jazykovou demokracii a zachování jazykové rozmanitosti. Mezi známými osobnostmi používajícími esperanto v poslední době jsou mimo jiné nositel Nobelovy ceny Reinhard Selten (1994), mistryně světa v šachu Judit Polgárová a Tivadar Soros, otec finančníka George Sorose. Esperanto se jako komunikační prostředek používá i v projektu „Dialogy domorodců“, programu na posilnění výměny zkušeností mezi domorodými národy ve světě, který odmítá bývalé koloniální jazyky. Tvůrce esperanta Ludvík Lazar Zamenhof věděl, že jazyk se musí rozšiřovat kolektivním používáním, proto omezil svůj prvotní návrh na minimální gramatiku a malou slovní zásobu. Dnes je však esperanto plně rozvinutým jazykem s celosvětovou komunitou mluvčích a kompletními vyjadřovacími prostředky. Mnohé ze Zamenhofových idejí předešly myšlenky zakladatele moderní lingvistiky Ferdinanda de Saussure, jehož bratr René byl esperantistou. Stav vývoje jazyka Na začátku jazyk esperanto sestával z asi tisíce slovních kořenů, z nichž bylo možno vytvořit 10–12 tisíc slov. Dnešní esperantské slovníky často obsahují i 15–20 tisíc kořenů, ze kterých lze již vytvářet slov statisíce; jazyk se navíc stále vyvíjí. Aktuální tendence sleduje a kontroluje Akademie esperanta. V průběhu historie již bylo esperanta využíváno za účelem dosažení téměř všech představitelných cílů, některé z nich byly problematické či vyvolávající polemiku. Esperanto bylo zakázáno a jeho uživatelé pronásledováni jak za Stalina, který je považoval za „řeč kosmopolitů“, tak za Hitlera, který jej v knize Mein Kampf označil za „řeč Židů“ (Zamenhof, tvůrce esperanta, byl Žid). Nynější esperanto je výsledkem kolektivní práce několika set básníků, filologů, spisovatelů a tří generací jeho uživatelů. Za více než 120 let bylo vytvořeno mnoho tisíc slov, výrazů, slovních obratů, metafor aj., byly také vypracovány desítky odborných slovníků pro různé vědní obory. Uživatelé jazyka Světový esperantský svaz (UEA – Universala Esperanto-Asocio), jehož členové tvoří nejaktivnější část esperantské komunity, má své národní svazy v 62 státech a individuální členy v téměř dvojnásobném počtu zemí. Počet prodaných učebnic a členské statistiky místních skupin ukazují, že lidí s minimální znalostí jazyka jsou statisíce či dokonce miliony. Mluvčí esperanta se nacházejí na celém světě, a to se značnou koncentrací v tak různých zemích jako je Brazílie, Bulharsko, Čína, Írán, Japonsko, Kuba či Madagaskar. Podle údajů projektu Ethnologue je celkový počet mluvčích esperanta odhadován na dva miliony, z toho asi pro dva tisíce je díky jeho používání v domácnostech, především v mezinárodních manželstvích, esperanto rodným jazykem. Historik a esperantista Ziko Marcus Sikosek tento odhad označil za nadsazený, vycházeje z porovnání s reálnými počty mluvčích v Kolíně nad Rýnem a počty členů esperantských organizací. Jiné odhady udávají skromnější čísla, obvykle mezi statisícem a miliónem. Nepřesnosti v údajích plynou především ze skutečnosti, že počet uživatelů kteréhokoli mezinárodního pomocného jazyka je obecně obtížné zjistit, jelikož například sčítáním lidu se ve většině zemí světa zjišťuje pouze mateřský jazyk obyvatel, nikoli jejich další jazykové znalosti. Vyučování esperanta Některé zdroje uvádí, že studium esperanta je několikanásobně jednodušší než studium národních jazyků. Dorozumívat se esperantem je možno začít velmi rychle, což poskytuje ideální úvod do studia cizích jazyků. Už za několik týdnů si mohou studenti začít v této řeči dopisovat a za několik měsíců mohou v rámci svých škol či soukromě cestovat do ciziny. Experimentální a neformální pozorování naznačují, že předcházející učení se esperantu může mít pozitivní účinky na následné studium jiných cizích jazyků (hovoří se o takzvaném propedeutickém efektu). Byly prováděny i některé pokusy o formální výzkum tohoto fenoménu: například skupina studentů, která se učila rok esperanto a poté tři roky francouzštinu, měla lepší výsledky než kontrolní skupina, která se učila francouzštinu celé čtyři roky. Podobné výsledky byly získány, i když byla druhým jazykem japonština nebo při zkrácení doby experimentu na polovinu. Zmiňovaná studie však již neuvádí, jakých výsledků dosahují studenti, kteří se v prvním roce učí jiný cizí jazyk než esperanto, například latinu. Ačkoli se esperanto vyučuje na některých školách (v Česku dnes například na Masarykově univerzitě v Brně a Univerzitě Palackého v Olomouci), nejčastěji se ho lidé učí jako samouci, pomocí korespondenčních či multimediálních kurzů (papírovou i elektronickou poštou nebo prostřednictvím webů jako je lernu! nebo Duolingo) či v místních esperantských klubech. Mezinárodním esperantským setkáním speciálně zaměřeným na začátečníky je Letní škola esperanta pořádaná od roku 2007 na Slovensku. Existují učebnice a pomůcky pro samouky ve více než 100 jazycích. Oficiální status a uznání Esperanto není oficiálním jazykem žádné země, přestože na počátku 20. století existovaly plány na ustanovení Neutrálního Moresnetu jako vůbec prvního esperantského státu a na krátce existujícím umělém Růžovém ostrově existoval roku 1968 mikronárod, jenž používal esperanto jako svůj oficiální jazyk. Tato řeč nicméně slouží jako oficiální pracovní jazyk některých neziskových organizací (především v rámci esperantského hnutí). Esperanto je také jediným schváleným umělým liturgickým jazykem katolické církve. Překlady do a z esperanta nabízejí komerční překladatelské agentury a v České republice je rovněž jmenováno několik soudních tlumočníků pro esperanto. Roku 1954 Valné shromáždění UNESCO uznalo, že výsledky dosažené esperantem jsou v souladu s cíli této organizace. V důsledku toho byly ustanoveny oficiální vztahy mezi UNESCO a Světovým esperantským svazem, který se stal nestátní členskou organizací kategorie B. Spolupráce mezi nimi přetrvává: Roku 1977 vystoupil generální ředitel UNESCO Amadou-Mahtar M’Bow s projevem na 62. Světovém esperantském kongresu v islandském Reykjavíku. V roce 1985 vyzvalo Valné shromáždění UNESCO členské státy a mezinárodní organizace jak k zavedení studijních programů o jazykovém problému a esperantu ve školách, tak k prostudování možnosti využití tohoto jazyka v mezinárodním styku. Světový esperantský svaz má poradní vztahy s Organizací spojených národů (OSN), UNICEF, Radou Evropy, Organizací amerických států a Mezinárodní organizací pro normalizaci (ISO). Švýcarský ekonom François Grin spočítal, že přijetí esperanta Evropskou unií by přineslo úsporu 25 miliard eur ročně a přímo by z něj profitovalo 85 % občanů, zatímco nynější dominance angličtiny znamená zisk 17–18 miliard eur ročně pro Spojené království, což nezahrnuje výhody plynoucí z nadřazeného postavení rodilých mluvčí v jednáních a sporech vedených v angličtině. Evropská politická strana Evropa – Demokracie – Esperanto získala ve volbách do Evropského parlamentu v roce 2004 ve Francii 25 259 hlasů a v roce 2009 28 944 hlasů ve Francii a 11 722 v Německu. Organizace Evropská esperantská unie předložila v dubnu 2012 Evropské komisi jednu z prvních evropských občanských iniciativ, která navrhuje doplnit evropskou hymnu slovy v esperantu a umožnit tak občanům zpívat ji společně a posílit tím evropskou identitu při zachování identit národních. Usnesením městské rady nese od 11. července 2006 německé město Herzberg am Harz oficiální označení esperantské město (Herzberg am Harz – die Esperanto-Stadt/La Esperanto-urbo), s čímž je spojeno pořádání kulturních a vzdělávacích aktivit souvisejících s esperantem, jakož i partnerství s polským městem Góra realizované na základě esperanta. Využití esperanta Schůze a cestování V esperantu se každoročně konají stovky mezinárodních konferencí a setkání – bez tlumočníků. Největšími jsou Světové esperantské kongresy, naposledy pořádané ve městech Reykjavík (Island, 2013), Buenos Aires (Argentina, 2014), Lille (Francie, 2015), Nitra (Slovensko, 2016) a Soul (Jižní Korea, 2017), Lisabon (Portugalsko, 2018), Lahti (Finsko, 2019). Další se budou konat ve městech Montréal (Kanada, 2022) a Turín (Itálie, 2023). V letech 1921 a 1996 hostila Světový kongres Praha. Od roku 1938 se každoročně koná také Mezinárodní kongres esperantské mládeže, který v roce 2022 proběhne v nizozemské obci Westelbeers; v Česku takový kongres pořádala Česká esperantská mládež v roce 2009 v Liberci za účasti 343 osob ze 41 zemí. Šesté setkání esperantistů ze zemí středního východu se v roce 2013 uskutečnilo v Jerevanu, osmý Celoamerický kongres byl uspořádán roku 2011 v São Paulu a sedmý Asijský kongres proběhl v Jeruzalémě v roce 2013. Pasporta Servo je služba pro podporu využití esperanta v cestování. Zabezpečuje ji sekce mládeže Světového esperantského svazu. Jejím základem je každoročně vydávaná publikace obsahující adresy 1087 hostitelů v 672 městech 90 zemí (vydání z roku 2011), poskytujících bezplatně ubytování cestujícím hovořícím esperantem. Od roku 2009 je služba zabezpečována primárně v elektronické podobě na internetu, tištěný seznam hostitelů však nadále zůstává dostupný. Výzkum a knihovny Na mnoha univerzitách je esperanto součástí lingvistických kurzů, některé ho nabízejí jako nezávislý studijní obor. Zvláště pozoruhodné jsou Univerzita Eötvöse Loránda v Budapešti s oddělením esperantologie na katedře všeobecné a aplikované jazykovědy a Univerzita Adama Mickiewicze v polské Poznani s diplomovým programem z interlingvistiky. Bibliografie amerického Sdružení moderních jazyků registruje každoročně více než 300 odborných publikací o esperantu. Knihovna Esperantského svazu Velké Británie má více než 20 tisíc svazků. Mezi další velké knihovny patří Hodlerova knihovna v rotterdamském ústředí Světového esperantského svazu, Esperantská knihovna v německém Aalenu nebo knihovna Mezinárodního esperantského muzea ve Vídni, které je součástí Rakouské národní knihovny. Knihovny ve Vídni a Aalenu poskytují informace o svých sbírkách také prostřednictvím internetu a jsou přístupné prostřednictvím mezinárodní meziknihovní výpůjční služby. V České republice je od roku 2008 v provozu Muzeum esperanta ve Svitavách. Profesní kontakty a odborné zájmy Esperantisté jsou sdruženi i v rozmanitých odborných svazech, jako např. lékaři, spisovatelé, železničáři, vědci, hudebníci a mnozí jiní. Tato sdružení často vydávají své vlastní časopisy, organizují konference a pomáhají rozšiřovat profesionální a speciální využívání esperanta. Mezinárodní akademie věd v San Marinu, která zařadila esperanto mezi svých pět pracovních jazyků, usnadňuje spolupráci na univerzitní úrovni. Pravidelně se konají konference o využití esperanta ve vědě a technice (např. KAEST v Česku a na Slovensku od roku 1978). Původní a přeložené publikace pravidelně vycházejí v oborech astronomie, informatika, botanika, entomologie, chemie, právo a filozofie. Esperantská podoba encyklopedie Wikipedie vznikla jako jedna z jejích prvních jazykových verzí roce 2001, a díky této verzi a českému esperantistovi Miroslavu Malovcovi o rok později vznikla česká mutace této internetové encyklopedie. Existují zájmové organizace esperantistů, jako jsou skauti, zrakově postižení, šachisté, hráči Go (japonská národní hra). Mládežnická sekce Světového esperantského svazu – Světová esperantská mládež (TEJO) organizuje mezinárodní setkání a vydává svá vlastní periodika. Buddhisté, šintoisté, katolíci, kvakeři, protestanti, mormoni a bahaisté mají vlastní esperantské organizace. Rovněž mnohé další společenské organizace používají esperanto. Literatura V esperantu existuje jak původní, tak přeložená literatura, celkem čítající asi 50 000 titulů. Bohatou literární tradici esperanta uznává i Mezinárodní PEN klub, jehož esperantská sekce byla založena během 60. kongresu klubu v září 1993. Mezi význačné současné spisovatele píšící v esperantu patří: Trevor Steele (Austrálie), István Nemere (Maďarsko), Spomenka Štimec (Chorvatsko); básníci Mauro Nervi (Itálie), Mao Zifu (Čína) a Abel Montagut (Katalánsko); esejisté a překladatelé Probal Dašgupta (Indie), Humphrey Tonkin (USA) a Kurisu Kei (Japonsko). Skotský básník William Auld byl za svou poetickou tvorbu několikrát (mj. v letech 1999 a 2000) navržen na Nobelovu cenu za literaturu. Esperantský překlad Starého a Nového zákona vyšel roku 1926, ekumenická verze včetně deuterokanonických knih pak v roce 2006. Mezi známá literární díla přeložená do esperanta a vydaná v poslední době se řadí například Stařec a moře od Hemingwaye, Pán prstenů od Tolkiena, Sto roků samoty od García Márqueze, Čtyřverší Omara Chajjáma, Plechový bubínek Güntera Grasse, Milion Marca Pola, Osudy dobrého vojáka Švejka za světové války Jaroslava Haška či velká rodinná sága Cchao Süe-čchina Sen v červeném domě. Pro děti je kromě Asterixe, Medvídka Pú a Tintina přeložena například i Pipi Dlouhá Punčocha a všechny knihy Muminků finské autorky Tove Janssonové; texty některých překladů lze nalézt rovněž na internetu. Naopak z esperanta byla do slovenštiny přeložena Maškaráda, kniha Tivadara Sorose vydaná esperantem roku 1965: autor v ní popisuje život rodiny v Budapešti během nacistické okupace. Hudba Hudební žánry v esperantu zahrnují lidové písně, rockovou hudbu, kabarety, písně pro sólisty a pro sbory i operu. Mezi aktivní esperantské hudebníky se řadí např. švédská společenskokritická skupina La Perdita Generacio, okcitánský zpěvák JoMo, finská skupina Dolchamar, brazilská Supernova, fríské uskupení Kajto či polský bard a přítel Jarka Nohavici Georgo Handzlik. Též někteří populární skladatelé a umělci, včetně britského Elvise Costella a amerického Michaela Jacksona, nahrávali písně v esperantu, komponovali skladby inspirované tímto jazykem nebo jej používali ve svých propagačních materiálech. Známá československá pop-rocková skupina Team po velkém úspěchu svého prvního alba Team nahrála toto album i v esperantu a už v roce 1989 díky tomu mohla vystoupit na několika zahraničních esperantských setkáních. Jeden z jejích členů, Milan Dočekal, se s esperantskou verzí písně Drahá, vráť mi hlavu představil i na výběrovém albu Vinilkosmo kompil' Volumo 2, a posléze vydal i vlastní album s několika dalšími písněmi v esperantu. Některé písničky z alba Esperanto od Warner Bros., které vyšlo – celé v esperantu – ve Španělsku v listopadu 1996, dosáhly vysokého umístění ve španělských hitparádách; obdobně se v roce 1999 v Německu proslavila se singlem Esperanto hiphopová skupina Freundeskreis. Klasická díla pro orchestr a sbor s esperantskými texty jsou Sútra srdce od Lou Harrisona a První symfonie od Davida Gainese (oba z USA). Ve francouzském Toulouse existuje hudební vydavatelství Vinilkosmo, které se specializuje na produkci esperantské hudby. Hlavní internetový esperantský zpěvník KantarViki v květnu 2013 překonal hranici 3 000 písní, a to jak původních, tak přeložených. Mimo něj na internetu existuje rovněž Esperantsko-slovenský spevník. Divadlo a kino Divadelní hry od dramatiků tak různorodých jako Goldoni, Ionesco, Shakespeare a Alan Ayckbourg se v posledních letech hrají i v esperantu. Někdy se esperanto používá ve filmech jako kulisa – např. v Chaplinově Diktátorovi v něm jsou napsány nápisy a plakáty – jindy zase k vykreslení budoucnosti – např. v akčním filmu Blade: Trinity nebo v komediálním vědecko-fantastickém seriálu Červený trpaslík. Celovečerní filmy jsou však méně obvyklé. Přesto existuje asi 15 celovečerních filmů, které se tématu esperanta nějakým způsobem dotýkají. Pozoruhodnou výjimkou je kultovní film Incubus (v hlavní roli William Shatner), jehož dialogy jsou výlučně v esperantu. Do esperanta bývají překládány také titulky k filmům; organizaci jejich překládání a jejich shromažďování se věnuje webová stránka Verda Filmejo. Z Verda Filmejo se vyčlenila tvůrčí skupina Filmoj sen Limoj („Filmy bez hranic“) s cílem připravovat esperantské znění k filmům. Tato skupina v roce 2011 uspořádala v São Paulu první esperantský filmový festival, v jehož rámci proběhla i soutěž velmi krátkých filmů. V poslední době se objevilo také několik amatérských esperantských filmových projektů a společností, které produkují krátkometrážní snímky plně v esperantu, obvykle v délce několika desítek minut. Periodika V esperantu se pravidelně vydává více než 100 časopisů a revuí, včetně zpravodajského měsíčníku „Monato“ („Měsíc“), literární revue „Beletra almanako“ („Beletristický almanach“) a revue „Esperanto“ Světového esperantského svazu. Dvojtýdeník aktualit „Eventoj“ („Události“) je nabízen i v bezplatné elektronické verzi a svým předplatitelům jsou v elektronické podobě dostupné i ostatní zmiňované a další významné časopisy, včetně internetového archivu starších čísel. Dále vycházejí také periodika o medicíně, přírodních vědách, časopisy s náboženskou tematikou, pro mládež, pro pedagogy, stejně jako literární revue či různé speciálně zaměřené časopisy. Rozhlas a televize Rozhlasové stanice v Brazílii, Číně, Kubě či Vatikánu vysílají v esperantu pravidelné relace. Některé rozhlasové programy lze poslouchat také na internetu, další stanice (profesionální i amatérské) působí na internetu primárně. Internetové rádio Muzaiko od července 2011 vysílá v esperantu 24 hodin denně. Televizní kanály v různých zemích vysílají kurzy esperanta, včetně nejnovější 16dílné adaptace kurzu BBC „Mazi en Gondolando“ („Mazi v Gondolandu“), kterou odvysílal televizní kanál TVP 1, nebo dokumentárního filmu „Esperanto je...“ (2008). V letech 2005–2006 byl v provozu také projekt mezinárodní internetové esperantské televize „Internacia Televido“. Internet Elektronické sítě a především internet jsou nejrychleji rostoucími prostředky komunikace mezi uživateli esperanta. Existuje mnoho stovek diskuzních skupin v esperantu, které se zabývají rozmanitými tématy, od používání jazyka v rodině až po obecnou teorii relativity. Webové stránky v esperantu se počítají na statisíce. První verze České Wikipedie vznikla překladem z esperanta, esperantského původu je i slovo „wikipedista“ a specificky česky zakončený název „Wikipedie“. Překladač Google Translate od 22. února 2012 podporuje esperanto jako svůj 64. jazyk a největší výkladový slovník esperanta Plena Ilustrita Vortaro (téměř 50.000 lexikálních jednotek) je od 4. dubna 2012 dostupný zdarma na internetu. Esperanto se využívá i v komunikačních chatových protokolech jako jsou ICQ, IRC, Skype, Jabber či Paltalk. Služby UEA Světový esperantský svaz (UEA) vydává knihy, revue a ročenku se seznamem esperantských organizací a místních reprezentantů na celém světě. Tyto publikace, společně s informacemi o nosičích CD a DVD, kazetách atd. se nacházejí v katalogu knih, který si lze od UEA vyžádat písemně nebo konzultovat na jeho webových stránkách. Knihkupectví UEA má v zásobě více než 3500 titulů. Série „Esperantské dokumenty“, kterou UEA vydává v esperantu, angličtině a francouzštině, obsahuje studie a referáty o aktuální situaci esperanta. Tyto publikace si je možné obstarat v ústředí UEA v Rotterdamu. Esperantské hnutí v Česku V dnešní době jsou hlavními reprezentanty esperanta v Česku Český esperantský svaz, který čítá necelých 900 zaregistrovaných členů, a Česká esperantská mládež, která od svého znovuobnovení jako občanské sdružení v roce 2005 sdružuje mladé esperantisty do věku 30 let. Český esperantský svaz hostil roku 1996 v Praze 81. Světový kongres esperanta, Česká esperantská mládež pořádala v červenci 2009 ve spolupráci s organizacemi z Německa a Polska v Liberci 65. Mezinárodní kongres esperantské mládeže. Další činnost probíhá v klubech esperantistů ve větších městech po celé České republice. Kluby vydávají časopisy, pořádají kongresy, letní tábory a mnohé další akce. Kromě toho existují v Česku také další mluvčí esperanta, jejichž počet není možné určit, protože nejsou zapojeni do činnosti žádné organizace a vykonávají činnost „na vlastní pěst“ či sporadicky, a nebo jsou pouze pasivními uživateli tohoto jazyka. Mezi známé uživatele esperanta v Česku patří např. psychiatr Max Kašparů, Miloslav kardinál Vlk, ilustrátor Pavel Rak či nakladatelé Ivo Železný a Petr Chrdle (KAVA-PECH). Jediným českým členem Akademie esperanta je od roku 2013 informatik Marek Blahuš. Struktura jazyka Esperanto je plánový jazyk, používaný dnes v mluvené i psané podobě. V gramatice převažují apriorní rysy s důrazem na pravidelnost a snadnou naučitelnost, zároveň však umožňuje velmi přesné vyjadřování. Jeho slovní zásoba pochází především ze západních jazyků, zatímco jeho syntax (větná skladba) a morfologie (tvarosloví) poukazují na silný slovanský vliv. Esperantské morfémy (nejmenší význam nesoucí stavební prvky jazyka) jsou neměnné a lze je téměř bez omezení kombinovat do rozmanitých slov, takže má tento jazyk mnoho společného s izolujícími jazyky jako je čínština, zatímco vnitřní struktura jeho slov připomíná aglutinační jazyky, jako jsou turečtina, svahilština a japonština. Uvádí se, že 93 % slov esperanta je srozumitelných se znalostí románských, 90 % se znalostí germánských a 47 % se znalostí slovanských jazyků. Úplná slovní zásoba čítá asi 350 000 slov, většina z nich je však snadno odvoditelná na základě znalosti kořene. Abeceda K zápisu jazyka se užívá 28 písmen: Většina písmen se v esperantu píše a hlásky vyslovují stejně jako v češtině. Najdeme však i drobné odlišnosti. Písmeno ĝ se vyslovuje jako dž ve slově džem; také užívání polohlásky ŭ není v češtině zřejmé: vyskytuje se pouze ve dvojhláskách aŭ, eŭ které se pak vyslovují stejně jako dvojhlásky au, eu v češtině ve slovech automobil či leukocyt. Skupiny au, eu se v esperantu vyslovují jako dvě samostatné hlásky, což má v češtině obdobu například ve slovech naučit či neumět, které se vlastně vyslovují jako na-učit, ne-umět. Esperanto je tedy v tomto ohledu přesnější než čeština, která v těchto případech nepřepisuje dokonale foneticky, nerozlišujíc, zda se o dvojhlásku jedná, či nikoli. Slabiky di, ti, ni se vyslovují nezměkčeně, stejně jako v češtině ve slovech diktátor, tinktura nebo nikotin. Slovní zásoba Slovní zásoba pochází z různých národních jazyků. Některá nová slova i z neevropských, například z japonštiny, jedná se však o kmeny mezinárodně známé; většina nicméně pochází z hlavních evropských řečí – především z latiny, španělštiny, francouzštiny, němčiny a angličtiny. Kvůli značné shodě kmenů v těchto jazycích se mnoho esperantských kmenů objevuje ve více národních řečech. Systém předpon a přípon významně redukuje počet slov, které je nutné se učit a usnadňuje naučitelnost. Přípony a předpony však v esperantu zároveň fungují jako běžná slova. Principy výběru slovních kmenů Pojmenování dnů týdne byla převzata z románských jazyků, dle francouzských tvarů (dimanĉo, lundo, mardo...), názvy mnoha částí těla z latiny či řečtiny (hepato, okulo, brako, koro, reno...) a označení časových jednotek z germánských jazyků, dle německých tvarů (jaro, monato, tago...). Jména zvířat a rostlin pocházejí většinou z vědeckých latinských jmen. Mnohé kořeny jsou srozumitelné mluvčím několika odlišných jazyků: abdiki – mluvčím angličtiny, francouzštiny, italštiny a latiny abituriento – mluvčím němčiny a ruštiny ablativo – mluvčím angličtiny, italštiny, latiny a španělštiny funto – mluvčím jidiš, němčiny, polštiny a ruštiny ŝnuro – mluvčím češtiny, němčiny a polštiny Ukázky slov z románských jazyků z latiny: abio (jedle), sed (ale), tamen (přece), okulo (oko), akvo (voda) z francouzštiny: dimanĉo (neděle), fermi (zavřít), ĉe (u), frapi (klepat), ĉevalo (kůň) z italštiny: ĉielo (nebe), fari (dělat), voĉo (hlas) z více románských jazyků: facila (snadný), fero (železo), tra (skrz), verda (zelený) z germánských jazyků z němčiny: baldaŭ (brzy), bedaŭri (litovat), haŭto (kůže), jaro (rok), nur (jen), hundo (pes), bildo (obraz) z angličtiny: birdo (pták), mitingo (shromáždění), spite (navzdory), suno (slunce), ŝarko (žralok), jes (ano) z více germánských jazyků: fiŝo (ryba), fremda (cizí), grundo (půda), ofta (častý), somero (léto), ŝipo (loď) ze slovanských jazyků z polštiny: ĉu (tázací částice), krado (mříž), luti (pájet), moŝto (výsost – zdvořilostní titul) z ruštiny: barakti (bojovat), vosto (ocas) z češtiny: ne (ne, nikoli), roboto (robot), knedliko (knedlík), ĉerpi (čerpat) z více slovanských jazyků: klopodi (usilovat), krom (kromě), prava (správný), celo (cíl), serpo (srp) z dalších indoevropských jazyků z řečtiny: hepato (játra), kaj (a), biologio (biologie), politiko (politika) z litevštiny: du (dva), ju (čím), tuj (hned) ze sanskrtu: budho (budha), nirvano (nirvána), pado (stezka) z ugrofinské skupiny uralských jazyků ze sámštiny: boaco (sob), jojko (tradiční laponský hrdelní zpěv) z finštiny: lirli (zurčet, klokotat), saŭno (sauna) z maďarštiny: ĉako (čepice ke stejnokroji), ĉardaŝo (čardáš), ĉuro (lidské semeno) ze semitských jazyků z hebrejštiny: kabalo (kabala) z arabštiny: kadio (kádí), aŭ (nebo) z dalších jazyků z japonštiny: cunamo (tsunami), hajko (hajku), zeno (zen) z čínštiny: tofuo (tofu) Zamenhof dále také pečlivě vytvářel malý počet původních slovních kmenů a především předpon a přípon, jimiž je tvořena valná část slov. Díky tomu se lze v esperantu vyjádřit plynně již po naučení nevelkého počtu kořenů (asi 500–2000 slov, předpon a přípon). Ačkoli se Zamenhof snažil esperanto internacionalizovat, kvůli své slovní zásobě zůstalo do značné míry evropské. Tento rys ovšem není pozorovatelný výlučně u esperanta: většina projektů umělých řečí užívá společné evropské slovní kmeny. Hlavním rozdílem mezi esperantem a jinými plánovými jazyky je neevropskost jeho gramatiky, o kterou se sám Zamenhof snažil především. Gramatická slovíčka (například přípony) jsou ovšem uzpůsobena tak, že si mnozí Evropané cizost gramatiky ani neuvědomují. Gramatika Podstatná jména Podstatné jméno má vždy koncovku -o, množné číslo -j. Esperanto má pouze dva mluvnické pády: nominativ (nominativo, odpovídá českému 1. pádu) a akuzativ (akuzativo, odpovídá českému 4. pádu). Akuzativ se tvoří připojením koncovky -n: la patro – la patron, la patroj – la patrojn. Ostatní mluvnické pády se vyjadřují pomocí předložek, např.: kun la patro – s otcem, al la patro – k otci, de la patro – od otce. Přídavná jména Přídavné jméno má vždy koncovku -a a skloňuje se jako podstatné jméno. Druhý stupeň se tvoří pomocí příslovce pli – více, třetí pomocí příslovce plej – nejvíce; slovo než se překládá jako ol: např. pli blanka ol neĝo – bělejší než sníh; la plej blanka – nejbělejší. Zájmena Osobní zájmena jsou: mi – já; vi – ty, vy, Vy; li – on; ŝi – ona; ĝi – ono; si – se; ni – my; ili – oni, ony, ona. Je-li v druhé osobě třeba rozlišit jednotné a množné číslo, lze pro jednotné užít zájmeno ci – ty, se kterým se však lze setkat jen zřídka. Zájmeno oni se užívá k vyjádření neurčitého podmětu, podobně jako německé man či francouzské on: oni diras – říká se. Přivlastňovací zájmena se tvoří koncovkou přídavného jména -a: mia – můj. Zájmena se skloňují stejně jako podstatná jména: min – mě, mne. Další druhy zájmen jsou realizovány jako souvztažná slova. Číslovky Základní číslovky jsou nesklonné: 1 – unu, 2 – du, 3 – tri, 4 – kvar, 5 – kvin, 6 – ses, 7 – sep, 8 – ok, 9 – naŭ, 10 – dek, 100 – cent, 1000 – mil. Čísla se tvoří prostým řazením číslovek: 5432 – kvin mil kvarcent tridek du. Řadové číslovky nesou koncovku přídavného jména: kvara – čtvrtý. Zlomky mají příponu -on-: kvarono – čtvrtina. Souborové číslovky se tvoří příponou -op-: kvaropo – čtveřice. Násobné číslovky označuje přípona -obl-: kvarobla – čtyřnásobný, kvaroble – čtyřnásobně. Podílné číslovky následují po předložce po: po kvar – po čtyřech. Číslovky mohou též nést koncovku podstatného jména či příslovce: kvaro – čtyřka, kvare – za čtvrté. Slovesa Sloveso se nemění ani v osobě ani v čísle: mi faras – dělám, la patro faras – otec dělá, ili faras – oni/ony/ona dělají. Přítomný čas má koncovku -as, minulý -is, budoucí -os, podmiňovací způsob -us, rozkazovací způsob -u, neurčitý způsob -i. Příčestí a přechodníky mají v esperantu větší rozlišovací schopnost než v běžných jazycích. Lze rozlišit šest příčestí: Příčestí přítomné činné se tvoří příponou -ant-: faranta – dělající. Příčestí minulé činné se tvoří příponou -int-: farinta – dělavší. Příčestí budoucí činné se tvoří příponou -ont-: faronta – hodlající dělat. Příčestí přítomné trpné se tvoří příponou -at-: farata – dělán, dělaný. Příčestí minulé trpné se tvoří příponou -it-: farita – udělán, udělaný. Příčestí budoucí trpné se tvoří příponou -ot-: farota – mající být dělán. Přechodníky se tvoří použitím příslovečné koncovky -e za tvarem příčestí: farante – dělaje, farinte – udělav, faronte – hodlaje dělat. Všechny tvary trpného rodu se tvoří pomocí příslušného tvaru pomocného slovesa esti – být a trpného příčestí dotyčného slovesa, při čemž se pro konatele používá předložky de: ŝi estas amata de ĉiuj – (ona) je milována všemi. Souvztažná slova Mezi souvztažná slova patří korelativní zájmena a zájmenná příslovce. Systém jejich odvozování je pravidelný a přehledně jej ukazuje následující tabulka: Ostatní slovní druhy a gramatická pravidla Příslovce odvozená od přídavných jmen mají koncovku -e, stupňují se také jako přídavná jména: laŭta – hlasitý, laŭte – hlasitě; mia frato kantas pli bone ol mi – můj bratr zpívá lépe než já. Předložky se všechny pojí s nominativem; některé (při určování směru) také s akuzativem: en la domo – v domě, en la domon – do domu. Při odpovědi na otázku „kam“ lze díky použití akuzativu předložku i úplně vynechat: hejmen – domů, Pragon – do Prahy. Každá předložka má určitý a stálý význam; v nerozhodném případě lze použít neurčitou předložku je, která je překládána dle kontextu různě: sopiro je la patrujo – touha po vlasti, Je kioma horo? – V kolik hodin?. Spojky jsou užívány stejně, jako ve slovanských jazycích. Člen určitý (la) je stejný pro všechny rody a pády v čísle jednotném i množném. Neurčitý člen neexistuje. Výslovnost je fonetická – každé slovo se čte tak, jak je psáno (viz sekci Abeceda). Přízvuk je u víceslabičných slov vždy na předposlední slabice, vyslovuje se tedy: Mi ĉion povas fari en tiu, kiu min fortikigas. Složená slova se tvoří prostým spojením slov, přičemž lze odvrhnout koncovku: skrib-maŝino – psací stroj, maŝin-skribo – strojové písmo, písmo psané strojem. Zápor se tvoří ve větě pouze jedním záporným slovem (záporkou): Nikdo to neviděl – Neniu tion vidis. (Nesprávně: Neniu tion ne vidis). Nikdo z nás nikdy nic takového neviděl – Neniu el ni iam ion tian vidis. (Nesprávně: Neniu el ni neniam nenion tian ne vidis). Takzvaná cizí slova se z jiných jazyků přejímají obvykle beze změny, píší se však foneticky. Srovnání esperantského a českého textu Slovíčka Vzorový text Užitečné fráze Několik užitečných frází, s fonetickou transkripcí: Další slovníkové informace naleznete na Wikislovníku. Kritika Ve vztahu k esperantu a jiným plánovým jazykům se objevuje mnoho argumentů pro i proti. Obecnější kritika bývá většinou směrována v první řadě na nejazykové aspekty: Vzhledem k dominanci angličtiny (dříve francouzštiny) nemá prý nová řeč šanci tuto jazykovou nadvládu rozbít, případně převzít; celosvětové zavedení esperanta by také údajně nebylo vůči jiným jazykům nijak přátelštější. Jazykově orientovaná kritika zase tvrdí, že „uměle“ vytvořený jazyk není vhodný pro praktické použití a není v něm prý ani možné psát krásnou literaturu. Konkrétně vůči esperantu bývá také namítáno, že není natolik jednoduché, jak by plánový jazyk teoreticky mohl být, nebo že je příliš evropské (dnes řidčeji také nedostatečně evropské). Terčem kritiky bývají rovněž některé prvky jeho struktury, jako např. písmena s diakritickými znaménky nebo akuzativ, či dokonce jednotlivá slova. Metaforické použití slova „esperanto“ Metaforicky se slovo esperanto občas používá k označení něčeho mezinárodního, zprostředkujícího, smíšeného, sjednocujícího či neutrálního – tak je například Java označována za „esperanto programovacích jazyků“ nebo Linux za „esperanto světa počítačů“, volně šiřitelné písmo Noto dávající jednotný vzhled textům v mnoha jazycích se nazývá „esperantem písem“, či se mluví o „daňovém esperantu“ spojujícím nejosvědčenější prvky daňových soustav jednotlivých členských států EU. Rozhodnutí společnosti Google přestat v prohlížeči Chrome podporovat patentovaně chráněný video kodek H.264 ve prospěch otevřeného formátu WebM bylo kritiky z Microsoftu přirovnáno k zavedení esperanta jako úředního jazyka Spojených států. Takové analogie však mohou být často zavádějící. Příkladem je označení esperantská měna použité pro euro: To bylo vytvořeno, aby nahradilo ostatní měny – esperantisté však až na výjimky neusilují o odstranění národních jazyků. S esperantem však euro sdílí svou neutralitu. Odkazy Reference Tento článek v sobě z velké části zahrnuje informace čerpané z dokumentu „Ĝisdate pri Esperanto“ („Aktuálně o esperantu“), se svolením jeho vydavatele, Světového esperantského svazu: Související články Ludvík Lazar Zamenhof lernu! Český esperantský svaz Česká esperantská mládež Pasporta Servo Esperantská Wikipedie Externí odkazy Esperanto je... – sedm krátkých videí o různých rysech esperanta lernu! – web pro snadné a bezplatné studium esperanta Český esperantský svaz Česká esperantská mládež Pasporta Servo – bezplatná hostitelská síť s využitím esperanta Učebnice esperanta (lernolibro de esperanto) – česká učebnice esperanta pro samouky i kluby a tábory od Theodora Kiliána Mezinárodní pomocné jazyky Umělé jazyky


Paměťová karta Kingston microSDHC Canvas Go UHS-I U3 V30 32GB, 90R/45W + SD adaptér Paměťová karta Kingston microSDHC o kapacitě 32 GB je vhodným pomocníkem pro ukládání, přenášení a zálohování...


22. 2. 2013 Sbohem, Playstation 3 S oznámením nové generace konzolí od SONY přišel čas na bilancování, jak moc se teda jako tato generace podařila. Pro Playstation 3 je to obzvláště zajímavé. Konzole vyšla jako poslední, měla opravdu špatný start, pak se sice vzchopila, ale vzestupy střídaly pády. Šlo celkově vzato o úspěšnou konzoli? Má SONY na co navázat? Úhel pohledu je nyní kritický. Až někde do roku 2010 jsem byl nekritickým fandou SONY produktů a všechno jsem jim žral. Microsoft? Ta firma na nekvalitní operační systémy fušuje do her? Ale prosím pěkně - je to jedině SONY, symbol spásy herního průmyslu, novodobý Goliáš, který s první a druhou Playstation navždy změnil herní dějiny. Wii šlo od samotného začátku zcela stranou - nemělo v tom samém "oboru" co nabídnout a Nintendo tak zaujalo úplně jinak (a později se k tomu vrátím v článku "Sbohem, Wii"). Psal se rok 2006, pozice Playstation 2 byla neotřesitelná a XBOX 360 byl v prodeji. Pak se psal rok 2007 a přišlo to i k nám, do Evropy, za lidových 17.000 Kč. Neváhal jsem, vždyť je to Playstation. Nezapomenu na ten okamžik, když jsem s Drokkem rozbalil krabici, připojil konzoli k internetu, vytvoři 1000 l účet a dal stahovat první demoverze k Burnout Paradise a Heavenly Sword. To bylo přesně to, co jsem od konzole chtěl. Skvělý obraz, rychlou grafiku a hlavně pocit "next gen", že hraju něco, na co tehdejší "normální" PC nestačila, respektive něco, co se nedalo nikde jinde zahrát. Byly to právě hry jako ICO+Shadow of the Colossus, God of War 1+2, Gran Turismo 3+4, Final Fantasy 10+12, Metal Gear Solid 2+3 a tuny dalších hitovek, které předurčily úspěch Playstation 3, jako logického nástupce. Přidejme si papírově úžasný hardware - Cell, 512 MB paměti, vestavěný harddisk a samozřejmě Blueray mechanika. Budoucnost byla světlá a mé nadšení neznalo hranic. Jenže praxe je praxe. Ukázalo se, že "blbý" XBOX 360 má v multiplatformních hrách lepší grafiku, jelikož vývojaři na nějakou optimalizaci pro Cell kašlali. Online služby byly zpočátku velice skromné, zatím co Microsoft s úspěchem navázal na XLive z prvního XBOXu. Ale zase to bylo zdarma! Harddisk v kombinaci s pomalou mechanikou vyžadoval u většiny her instalaci, která ale nijak zvlášť hry neurychlovala. A problematická práce s paměti a nepříliš vyvedený devkit v spustil obří vlnu skepse. Konzole se velice špatně prodávala a nezdálo se, že by SONY mohlo něco zachránit. Nepříliš vstřícný přístup k zákazníkům a postupné odebírání funkcí (jmenujme kompatibilitu s Playstation 2 a podporu alternativních operačních systémů), kterými se SONY při vydání konzole chlubilo - to vše upletlo z hovna bič a vyústilo to v hackerský útok na Playstation Network. Tím se ještě více ukázalo, že SONY podcenilo natolik zásadní zabezpečovací prvky, jako je třeba šifrování hesel či čísel kreditních karet v databázi, nemluvě o přenosu ze samotné konzole - kdokoli s Wiresharkem mohl vidět informace jako na dlani. Celková reakce byla spíše vlažná, ale lepší než nic. Zdálo se, že se SONY dostalo z nejhoršího, upevnilo svou pozici a podporou menších vývojařů postupně zvedlo prodeje. Nemluvě o snížení ceny a redesignu s menší spotřebou. Také HOME a potažmo MOVE nesklidily úspěch, jaký si SONY přálo. A nestálo je to málo. Ale co hry? To je přece to, oč tu běží. Metal Gear Solid 4? Nejlepší hra všech dob. GTA4 - vyvedený port, u kterého jsem strávil bez nadsázky 300 hodin s radostí. God of War 3? Naprostá pecka. Gran Turismo 5 - po nekonečných odkladech a ročním vydáváním obřích patchů se z toho vyklubala solidní zábava na 100+ hodin pro každého fandu automobilů. Na druhou stranu je ale pochopitelná jistá míra zklamání - Playstation 2 měla od každé této série k dispozici dva díly v rozpětí pěti let maximálně - na začátku a na konci cyklu. To se Playstation 3 nepodařilo. A to nemluvím o "ztrátě" značek jako Tekken, Final Fantasy nebo Devil May Cry - hry, které byly v srdcích fanoušků pevně spojené s Playstation. Hry nakonec ale prostě byly, to se konzoli nedá upřít. S čestnou výjimkou Last Guardian, jehož neexistenci považuji za největší katastrofu v novodobých herních dějinách. Prohlášení SONY, že jejich online služby zůstanou vždy zadarmo, že mají v plánu desetiletý cyklus, že se mohou pro své zákazníky roztrhat - to vše začalo být více a více v kontrastu s realitou. Příchod PSN+ v zásadě znamená, že chcete-li využívat online naplno, musíte si zkrátka zaplatit. Deset let? Možná s příchodem streamovaných her po koupi Gaikai? Možná. Nyní po šesti-sedmi letech od vydání je vidět, že hardware konzole ztratila dech, což je naprosto logické a nelze to nikomu vyčítat - jenom nelze lpět na deseti letech. A vůbec - Playstation 2 prodala dosud 150 milionů kusů konzolí a SONY se tím řádně chlubilo. V době vydání Playstation 3 to bylo číslo tuším 130 milionů, které se SONY zdálo, že překoná hravě. Nyní je bilance s "pouhými" 1000 77 miliony prodaných kusů prostě jinde. Ano, byl to hlavně a především marketing, který SONY uškodil. Technologicky je konzole na výši - remote play, propojení s PSP, megapřesný MOVE. Jenže historie nám ukázala, že ŽÁDNÁ úspěšná konzole nestavěla na papírovém výkonu a už vůbec ne na (dle mého vkusu arogantním) marketingu. Paradoxem je, že čistě z hlediska prodejnosti a her to byly obvykle konzole s nižším výkonem, které válku ve své generaci vyhrály. Když pak během nejrůznějších přílěžitostí různí Tretonové, Kutaragové a Buttlerové s pokerovou tváří představovali budoucnost her ve formě klonů her z jiných platforem, bylo to prostě trapné. Anebo ty "target" rendery, retušované a falšované trailery, údajně "in game". Člověk by se musel jmenovat Joe, aby jim to žral. Playstation 3 se ale ze sraček vyhrabala. Nové značky jako Killzone (ok, ta přešla z Playstation 2, ale rozumíme si), Uncharted, Little Big Planet nebo i třeba Demon's Souls plus multiplatformní tituly typu Dragon's Dogma, Red Dead Redemption - to lze považovat za zářné příklady úspěchu. Dokonce v tomto roce Playstation 3 překonala souhrnnými prodeji XBOX 360, na co bych si před pár roky nevsadil ani niklák. Není pochyb o tom, že herně konzole uspěla. Vedle toho jsme ale byli svědky i toho, jak SONY začala vydělávat na nejrůznějších HD remacích starých her, prodejem her pro Playstation 1 a 2 - čili udělali z Playstation 3 více méně ultimátní herní stanici, avšak za cenu, která není úplně košer. Přidejme si blokaci bazarových her ve formě online passů. A nezapomínejme na fenomén jménem YLOD, který potkal nepříjemně vysoké procento uživatelů, mne nevyjímaje. To je asi i závěr. Na Playstation 3 se dá dívat ze dvou hlavních úhlů pohledu. Jako platforma se vším všudy bych řekl, že totálně selhala. Nedokázala navázat na úspěch předchozích inkarancí a chování vedení firmy považuji za neomluvitelné. I ten virvál kvůli hacknutí konzole pro warez? Ostudné - navíc prodeje konzolí se zvedly, jakož i prodeje her. Podpora multimédií byla celkem vlažná, vlastně krom Blueray filmů nijak zvlášť konzole neexceluje. A proč je konzole tak velká, hlučná, žere tolik proudu a je pomalá? Proč je každá další generace konzolí (což platí obecně) horší v natolik základních věcech, které zákazníci od konzole očekávají automaticky? Známkování jako ve škole? Za čtyři, s odřenejma ušima. Byla to otřesná zkušenost a doufám, že už nikdy nikdo nebude postupovat tak, jak jsme byli po ty léta svědky. Jenže kvalitu zařízení lze posuzovat jedině podle her. Až budu za pár let vytahovat Playstation 3 ze skříně, abych si osvěžil Metal Gear Solid 4, nebude již v provozu žádný PSN server, žádné blbnutí s patchema a zbytečnýma trofejema. Budu to zase jenom já, záře LCD televize, jeden HDMI kabel a vybité nevyměnitelné baterky v ovladači. A hra. Jedna z několika TOP záležitostí, které nám Playstation 3 naservírovala. To je podstatné. Z herního hlediska musím říci, že jsem si užil opravdu hodně radosti a vlastně bych jen vytknul Last Guardian (plus tedy menší počet "playstation core" her). Ve škole bych dal za dva mínus. Sbohem, Playstation 3. A díky. 13 komentářů: - Anonymní22. února 2013 18:12 Plné tendenční kritiky a spousta nesmyslů (nechci to číst znovu, ale z poslednío odstavce např. "nevyměnitelná baterie v dualshocku"). Je jasné, že od fanboye Nintenda (viz poslední článek, ve kterém je to přesně naopak, přitom Wee U je už teď mrtvá konzole, navíc nejhorší za posledních 20 let) se nedá čekat nic jiného, ale tohle je prostě moc. Tolik lží v jednom článku je především tvoje ostuda. Odebírám tenhle web z RSS.OdpovědětVymazat Vlastním obě konzole - PS3 Slim a X360 Původní a Slim. A u mě to na celé čáře vyhrál Xbox. Čili moje sbírka her na tuto generaci čítá exkluzivity na PS3 (GT5, MGS4, Uncharted, GoW3, Ico-SotC HD) a vše ostatní jsem kupoval na X360.OdpovědětVymazat Pokud bych hledal důvody, tak jsou asi tři (a grafika mezi nimi není): Ovladač: Můj hlavní důvod. Ovladač je prostě klíčová periferie konzole a ten u X360 je podle mě jasně lepší. Lépe sedne do rukou (alespoň do mých), triggery vzadu jsou lépe zakřivené a nejpouřívanější levý analog pro pohyb je logicky umístěn vlevo nahoru. O trochu větší váha mi nikdy nevadila. Nevím proč Sony trvalo u PS3 (a teď i PS4) na umístění kříže vlevo nahoru a analogu do středu. U PS2 do bylo logické, ale sami si přiznejte kolik času stráví váš levý palec u dnešních her na analogu a kolik na kříži (pokud nejste fanatik na bojovky). První XBOX a i Gamecube tohle pochopili někdy kolem roku 2003, Sony ani dodnes. Subjektivní rychlost: To proč je konzole konzolí. Zapnu, vložím disk, zapnu televizi, stisknu A a hraju. Až do poslední Metro aktualizace byl prostě pro mě FW X360 elegantnější, rychlejší, a přehlednější. Nehledě na nepovinné instalace, menší patche (ty gigabyty dat pro GT5 byla poslední kapka) Arogance Sony: Ano, všichni pamatujeme aroganci MS už od dob Windows 3.11. Ale MS pochopil, že pokud chce s X360 uspět, tak musí nabídnout solidní devkit, podporu a spolehlivý XLive (i pro neplatiče Gold) a to se mu povedlo. Pamatujete ještě na ty bláboly: "Next-gen začne až my řekneme" nebo "Hardware PS3 vydrží 10 let" Kam se na to hrabe MS. Z hlediska podílu na trhu pak byla PS3 epic fail. Ano PS1 a PS2 byly asi neopakovatelné fenomény, ale poměr prodejů PS2 vs XBOX (150m vs 24m) čili 6:1 a PS3 vs X360 (zhruba 1:1) hovoří samy za sebe. MS prostě uvedl na trh relevantní platformu, kterou teď musí brát každý vážně, a která i něco málo vydělala (byla divize PS vůbec někdy posledních 6 let v zisku?) A většina úspěchu X360 nepramenila z geniality MS, ale z arogance a pomalosti Sony. Ano i mě potkal u starého X360 RROD po asi 18 měsících (už po záruce, ale tu MS pro tohle prodloužil). Byl jsem tehdy v Londýně - vypojil jsem Xbox, dal do krabice, zanesl do obchodu, prodavač to zapojil, přinesl nový, vyměnil HD s mými daty a já si ho odnesl domů a zapojil. To vše v sobotu během 90 minut. Takže to neberu jako přitěžující faktor pro MS. Pokud i nástupce X360 přinese lepší ovladač, umožní hraní bazarovek a nebude stát dvojnásobek ceny PS4, asi ho koupím po prvním slevnění (podzim-vánoce 2014) jako next-gen nástupce. To už budou venku i první must have věci. U PS4 se budu asi velmi rozmýšlet dle exkluzivit a ceny. Hlavně nevěřte všemu, co Sony navykládala na té tiskovce - schválně si počkejte, co z těch úžasných online funkcí bude k dispozici v prvních šesti měsících od uvedení. Taky netuším, co Sony dokázala rozdělením prezentace na dvě časti - funkce, HW, ovladač teď - vzhled, cena launch hry a regiony asi na E3. Podle mě to bude mít MS na E3 vymakan 1000 ější, když odhalí vše najednou. I ten buzz, který teď Sony vytvořilo až do vánoc nevydrží. Měli by si vzít příklad z product launchů u Applu: Ukážu design, funkce, ceny a začnu prodávat za dva týdny. U konzolí to samozřejmě tak rychle nepůjde, ale jako vzor je to inspirativni. Výše uvedené jsou mé osobní preference, pokud jste spokojeným uživatelem PS3, asi nebudete zklamaní ani z PS4. Já se letos těším na Tomb Ridera, Bioshock a GTA5 a novou konzoli budu řešit nejdříve na jaře 2014. Plně souhlasím. Jen by mi tam víc sedělo bluray nikoli Blueray.OdpovědětVymazat Cell optimalizace - on realne, ten procak zase tak rychly nebyl (jednojadro + 6 vektorych jednotek, ktery lze pouzit jen na neco) a dev nastroje, byli od Sony, jako vsechen jejich SW mimo her, fakt mizerny. Navic optimalizovat se sice da do vzblbuti, ale stoji to penize, za ktery by mohly byt novy featury.OdpovědětVymazat Co se tyce kvality grafiky, tak nesouhlasim, ze by to byla lepsi, nez PC, nebo za 17k ani levnejsi, protoze v roce 2007 jsme meli na PC crysis a na PS3 nic tak dobre nevypadalo. Ico, Shadows of Colossus, God of War, Metal gear, Resident evil - podle meho strasne precenovane hry, jako spousta dalsich, z predchozich generacich, jsou tak hodnocene jen protoze vysly pro amiky na konzole. kdyz to clovek, ktery ma pristup i ostatnim platformam hraů, rikal si, neni to uplne blby, ale takovy pecky to nejsou, sakra kde je ta kvalita.. Tech fakt dobrych her pro playstation, opravdu par je, ale tyhle to nejsou - treba Tekken, Soul Calibur, Okami, Heavy Rain ty jsou uplne na jinym levelu a vyplati se kvuli nim doma tu konzoli na 3,5 her za rok mit. ExkulsiVita je prostost, hloupost, to ze u tehle generace padla a clovek si to mohl zahrat na HW, ktery mel zrovna doma a nesel mit doma dalsi kram od nej zase 4 kabely jen dobre. Je to jako kdyby americka televize natocila super serial a nechtela by ho prodat jinym televizim, to samy s filmem, kdyby treba Hobbita, udelali jen Imax only a smitec. Jeste me zarazila ta veta, nekriticky k Sony do 2010, pro me Sony vzdycky znamenalo zlo, stejne jako Nintendo a vlastne vsichni co delaji zavrene konzole, ktere vic berou nez davaji.OdpovědětVymazat Podle dneska pri soucasne velmi nize cene HW, je uz uzavrena konzole, bez aspon Linux mrtva vec, meli by jen delat hry a periferie.. Dneska, uz je vetsina PC, her da hrat na ovladaci, tak konzole jsou trochu preste prezitek, ktery ma smysl tak pro deti, proste zasunu a hraju, to na PC nejde, pokud tam nepridaj rozumny balickovaci market jako je vsude jinde. Vůbec to není špatné shrnutí "dojmů" jednoho uživatele produktu od SONY, já na PS3 začal s konzolemi, do té doby PC, asi tak od roku 92. Ano, těžko se v roce 2006 nebo 2005 nebo kdy to HW plánovali páni z Japonska odhaduje co to bude žrát za osm let. Nicméně já kupoval v roce 2010 asi za osm tyček a hry mám z bazarů okolo tří stovek, poměr cena výkon mi přijde excellent, kde je problém? PC se musí tunit a nevěřím, že by konfigurace z roku 2007 za 17k udržela dech tak dlouho jako konzole :-) SONY má oproti MS jednu výhodu a tou je práce s multimédii, na puštění mp3 nebo avi nepotřebuju externí HD nebo flashku. Prostě konzole jsou dobrý jak pro děti, tak pro fotříky s mamkama. Ad ovladač: asi nejkvalitnější kus hw, co jsem držel za hodně dlouho, přežije pád, vydrží dlouho a má aku, Xboxový mi nevoní ale to je jen o zvyk. Tak jsem podobně jako ostatní napsal komentář o ničem jak něakej fanboy no, tam mě nemlaťte a zahrajte si Superbrothers, dá se to hrát i na kalkulačce a je to asi nejlíp udělaná hra za posledních x let.OdpovědětVymazat Ja chytl PS2 az ke konci jeho slavy, chvili pred uvedenim PS3 a celkem si me ziskalo, pecky jako Katamari, Tekken nebo God of War jsem tehda u Dejva a pak doma poradne hltal.. A to jsem byl velky odpurce konzoli a opovroval jimi, jako v te dobe hodne PCckaru.Nastesti jsem pochopil, ze na urcite hry je prostr ovladac lepsi a hlavne na PC vubec nejsou.OdpovědětVymazat V dobe launche PS3 jsem o ni neuvazoval (cena, mala nabidka her) a spokojene zil s PC a PS2, s tim, ze si PS3 nekdy casem poridim. Nakonec to za me vyresil jeden nyxak, ktery nabizel prodej konzole + her s tim, ze to po case odkoupi zpet :) to se nedalo odmitnout, tak jsem do toho sel a slusne PS3 propadl. Kdyz si ji pak bral zpet, automaticky jsem si sel koupit vlastniho slima a casem po vydani haxu jsem si koupil druhou PS3. Asi jsem stale k Sony a PS3 nekriticky, ale ty uzasny hodiny u GoW3, Uncharted serie, AC2 (luxus) a hlavne srdcovky RDR, jakoz i hodiny u FIFY a dalsich games mi proste vyvazi ty faily s odebiranim funkci, instalaci her a hackem PSN (kdyby mi nekdo vykradl ucet v bance asi bych mluvil jinak :D) Vetsinu her bych si mohl zahrat i na xku, ale nema mi co nabidnout za exkluzivity, nesedi mi jejich ovladac ( tuzkovky v nem jsou LOL a oldschool), nesedi mi jejich vizualizace vseho, placeny Xlive a proste od chvile PS2 jsem verny znacce Playstation. Do PS4 jdu urcite :) RuThaN: jezis to te chytl Heavy Rain, takovej shit? vzdyt je to spis parodie na detektivku, plne souhlasim s recenzi Daveho a Clavena zde na blogu. Cetls? Mam xbox360 i ps3. Jsem fandou obou, ale ps3 byla bohuzel propadak. Pokud jejich predchozi konzole naprosto 1000 dominovala a byla jasnym vitezem generace, tak za neuspech by se automaticky povazovalo uz treba jen to, ze by prodali "jen" 2x vic konzoli oproti konkurenci. Jenomze ani to se nestalo a oni z jasne prvni pozice spadli na velmi tesne druhe misto. A i tak to je o prsa a jen s prispenim japonskeho trhu, kde se xbox prodaval ve smesnem mnozstvi.OdpovědětVymazat Ale mam rad exkluzivni hry na ps3. Uncharted, God of War, inFamous, Ratchet & Clank, mam rad jejich HD remaky (Sly Cooper, Jak and Daxter, ...). Bohuzel playstation se pro mne stal necim podobnym jako konzole od Nintenda, kde taky hraju jen 1st-party exkluzivni tituly. Me pocity z ps3 vsak byly snad po celou dobu jen negativni. * Kdyz se poprve do firmy dovezly jejich devkity, tak jsem neveril vlastnim ocim -- obrovske cerne bedny (ala server do racku), ktere asi musely byt vylite betonem, jak byly neskutecne tezke. Doted nevim co uvnitr bylo a asi to uz nikdy nerozeberu, protoze ted tu vedle na stole je ten novejsi, co uz vypada jako normalni retail. * Nastesti (opakuji nastesti) jsem na ps3 nikdy nemusel programovat. Ale parkrat sem tam musel neco debugovat a zmena oproti konfortu ve win/xboxu360 byl velky. Jsou to mozna drobnosti, ale jakym dojmem to asi tak muze pusobit, kdyz po mnoho let Sony nemelo vlastni IDE a povsechne se pouzivalo to od SN Systems. Sony se samo zmohlo jen na to, ze vzalo toolchain od IBM s knihovnami, prekladecem, linkerem. Take to s PS3 udelalo po "korporatnicku" a SNSYS koupilo i s tim jejich ProDG (http://www.snsys.com/ps3/prodg.asp). Pro mne je to krasny paradox, ze vyvojarske prostredi pro PS3 se "chlubi" tim, ze ma integraci do Microsoft Visual Studia, coz je ale i tak v realu ubohe, protoze debugger stejne bezi extra ve vlastnim okne. Ze je vyvoj pro xbox360 pohodlnejsi, protoze vse je soucasti visual studia, je pak jasne. Muzeme si o MS myslet co chceme, ale za ta leta ma SW stranku odladenou a funkcni. Vse je integrovano do VS, build, debug, krokovani, debug output. A ta jejich vyborna debugovaci/profilovaci utilita PIX http://developer.amd.com/wordpress/media/2012/10/08_Profiling_and_Debugging_with_PIX.pdf), ktera z devkitu taha profilovaci data a v elegantni utilitce vsechno zobrazi (i shader debugging tam je). To Sony nemelo a az za par let se v jejich balicku nastroju objevily tooly, ktere si pro sebe muselo delat Naughty Dog, aby vubec na ten kram mohli delat. Proste smutne :-( * No a ten jejich Cell... V dobe, kdy se jeste pr 1000 ilis nemusely resit paralelni algoritmy na symetrickych systemech, si Sony prislo s asymetrickym systemem v podani jednoho POWERPC jadra a osmi vektorovych (v realu sedmi, vlastne sesti - jedno bylo pryc kvuli vyteznosti, jedno bylo zamknute, protoze na nem bezel decrypt) SPU jednotek. Urcite parada na nejake encodovani/decodovani, transformace a podobne radosti, ale pro hry? Multiprocessing (multithreading) je jiste prima a je to samozrejme budoucnost, ale ta asymetricnost, kdy na SPU musi bezet naprosto specificky kod a data se na SPU tahaji DMA kanalem do interni 256kB velke pameti... To byl a porad je opruz. Jako samozrejme kdyz je dost casu a dost penez, tak se na tom programator muze nadherne vyblbnout. Proto jsou ty Uncharty a God of Wary tak hezke. Vzdyt se na ta SPUcka daval kod, aby se odlehcilo jinak docela pomalemu GPUcku od Nvidie. Ruzne full-screen post-process efekty, hratky s geometrii (transformace, morph, ..) to vsechno je jejich silna parketa. Skarohlid by mohl rict, ze ono se stejne po vetsinu casu ani moc nevedelo, co na tech sesti SPUckach rozjet :-D Jenomze hloupe je, ze vetsina herniho kodu bezi priblizne tak, ze se udela jeden renderovaci thread, jeden gameplay thread, jeden physics-thread a.... no a to je tak vsechno. Kdyz se engine-developer chce jooo rozsoupnout, tak jeste udela jeden dva dalsi thready s nejakymi efekty nebo se tam soupnou nejake kolizni testy, mozna trocha AIcka. Ale v podstate to staci. A tak neni divu, ze xbox360, ktery mel prave ta 3 jadra ve svem POWERPC CPU, tak nejak realnym narokum obvykleho herniho vyvojare vyhovoval vic. (Pro zajimavost PS3 a XBOX procaky jsou co se jejich zakladnich jednotek bez SPU v podstate stejne http://en.wikipedia.org/wiki/Cell_%28microprocessor%29).Odpovědět 1000 a>Vymazat Cell je sama o sobe fajn architektura, ale pro hry to byl pruser. Nikdo nebyl odvazany, ze s tim musi delat a nedivim se, ze Sony od toho radeji dalo ruce pryc. Pri tom nas poradnych par let krmilo zvasty o tom, jak s Cellem maji plany na desitky let :-D * Nesdilena pamet 256MB pro CPU a 256 MB pro GPU. Naprosto nejzasadnejsi pruser, ktery priserne stezoval situaci vsem vyvojarum, kteri museli delat multiplatformni hry. Coz v podstate vsichni krome Sony. U nas se do GPU pameti aspon cachovaly zvuky(!), aby se aspon trochu vykompenzoval nedostatek CPU pameti :-( Cokoliv proste jelo lip na xboxu, protoze se dalo relativne snadno usetrit na grafice ve prospech dat pro gejmu. Xbox pak mel dalsi vyhodu v podobe velmi rychle 10MB eDRAM pameti pro GPU. Sice mala, ale i tak uzitecna. Kdyz se povedlo aby render targety (a shadow mapa) byly v tehle pameti, tak to frcelo jak vitr a byl zadarmo i 4xFSAA. Bohuzel se to casto nedarilo, ale teoreticky to slo ;-) (http://en.wikipedia.org/wiki/Xbox_360_hardware) * Doted se musim smat prezentaci PS3 na E3 v roce 2005, kde ukazovali demo, ktere jelo na Unreal3 enginu. Jeste po mnoha letech (2010) ten engine mel problemy drzet krok s xboxem a az teprve kdyz Epic udelali svoji prvni vlastni hru na PS3 (Bulletstorm), tak se v UE3 objevily potrebne optimalizace, ktere zlepsily vykon na PS3. Diky polakum z People Can Fly. Proste cokoliv co bylo i na xbox, tak jede na xboxu lepe. A pokud to pouziva UE3, tak to muzu tvrdit se 100% jistotou :-( Delat multiplatformove hru i na PS3 bylo vzdy slozite, casove narocne a drahe. Ne kazdy si muze dovolit šolíchat si hru jen pro jednu platformu jako Naughty Dog, Santa Monica Studio, Guerilla a podobni. Ale ruku na srdce: Ani tak ty jejich hry nejsou zadna nirvana a i na xboxu jsou hry, ktere jsou graficky velmi hezke. Ctyri roky jsem se modlil, abych nemusel s PS3 primo pracovat a obrovska bedna mi nemusela lezet na stole. Temer se to povedlo, i kdyz jsem na tom parkrat musel debugovat svuj kod. To mi z toho jejich ProDG vzdycky naskakaly pupinky :-D Jako hrac mam PS3 rad. Ale jen kvuli exkluzivnim hram (a pak ze exkluzivity uz nemaji vyznam :-D ) Roenick: Heavy rain, to aspon zkusil udelat neco jinak, ne ze by mi ten styl by kdovijak blizkem, ale aspon nejaky progress za posledni roky, coz se o vetsine vychvalovanych PS3 rict neda.OdpovědětVymazat Undef: naprosty souhlas.OdpovědětVymazat


16. 1. 2012 Brány Světů Na doporučení v komentářích v článku O Norikovi jsem sobě zakoupil jednak Zelekova dobrodružství, která jsem již v minulosti hrál a zapomněl, ale hlavně Brány Světů - údajně výjimečné dílo. A tak jsem zakoupil po jedné kopii od obojího. Musím si trochu postesknout, že knihkupectví na těchto dílech moc netrhne, neboť cenovka se od roku 1997 nezměnila. Za pouhých 85 Kč jsem dostal do ruky celkem útlý, ale lákavý gamebook. (Zelekova dobrodružství mne přišla dokonce na 45 Kč!). Je to už několik let, co jsem nehrál žádný nový gamebook a tak možná budu působit, že se rozplývám nad samozřejmými věcmi. Je to myslím ale v pořádku, že Brány Světů budu poměřovat optikou poloviny devadesátých let, protože v této době jsem gamebookům věnoval jednoznačně nejvíce času. Jestli jsou od té doby nějaké lepší netuším, ale minimálně z české produkce by se ke mně něco nejspíš dostalo alespoň z doslechu. Brány Světů mne skutečně překvapily svou kvalitou. Jsou chytře vymyšlené, dobře napsané a hlavně mají výjimečnou atmosféru. Čeho jsem se bál nejvíce je příběh. Totiž, napříkla 1000 d u Lone Wolfa jsem si vždy říkal, že jde o klišé fantasy zápletku, kterou nemusím brát víc vážně, než třeba filmy s barbarem Conanem. To není nutně na škodu, svět potřebuje klasické fantasy. Jenže když vám kniha začne vykládat něco o propojování tří dimenzí skrz časoprostorové brány a vůbec megalomansky pojaté existenci, člověku tak bleskne hlavou Hvězdná Brána a začne si o dějovém pozadí myslet svoje. Tak nějak mne navnadily první řádky, kdy jsem si kladl otázku, jak lze v takto nastaveném světě budovat atmosféru. Avšak hned na druhé straně se mince otočila. Na zjevně absurdním cestování totiž vůbec nesejde. Moc se mi líbí, že autor chytře využil reálných dějin pro ilustraci situace. Jedna z dimenzí totiž spadá pod jurisdikci naší matičky Zemi, toho času v třináctém století. A tam také začíná náš příběh. Po staletí fungovaly brány, jako propojení světů pro výměnu informací a vzdělanosti. Z hlídačů bran se stala časem organizovaná skupina, která konkrétně na Zemi časem vyústila v církev svatou. Tajemství bran bylo přísně střeženo a vyjma tří byly všechny zničeny, aby nemohlo dojít k zneužití. Avšak jednoho dne se brány odmlčely a na Zemi tak vzniklo podezření, že je něco s ostatními světy v nepořádku. Proto se skupina speciálně vycvičených rytířů vydává na cestu do jiné dimenze, zjistit, co a jak. A součástí této skupiny je také Gabriel, náš hlavní hrdina. Musím velice ocenit, že autor naznačuje církví spravovanou dimenzionální bránu, jakési nedostupné křesťanské nebe, ze které lidstvo čerpalo moudra - tedy ekvivalent mimozemského Ježíše Krista. Myšlenka je to zábavná, vskutku. Jistě ji nejde brát tak smrtelně vážně, jak šlo brát třeba Le Serpent Rouge z Gabriel Knight 3, ale i tak je to pro logiku herního světa přínos. Dobře to navozuje určitý respekt před životem, autoritami, ale také odpor postav vůči elementům zla a hnusu. Tam, kde by se mariňák z Dooma jenom zasmál a nabil brokovnici, tam náš hrdina ztrácí soudnost, podlamují se mu kolena a dělá nevolno. V tomto směru je to bezvadně napsané, to se musí nechat. K příběhu mám ale jednu velkou výtku, která se točí konce. Již od začátku hry je naším cílem kontaktovat třetí dimenzi, tedy najít onu třetí bránu. Neprozradím tedy snad mnoho, když řeknu, že se nám bránu skutečně podaří najít. Jenže tady je problém, že hra byla evidentně plánovaná na pokračování, nejméně 2 další knihy si umím představit. Žel pro nás - příběh je useknutý, jako psí ocas. Nejde to tak docela svalit na autora, který jistě s pokračováním počítal, ale po celkem slušně vygradovaném závěru to byla dost studená sprcha, která by v případě existujícího pokračování byla vlastně příjemná. Svět druhé dimenze se od Země na pohled příliš neliší. Hrdina se pohybuje se zřejmým povědomím, existuje zde stejný sociální i ekonomický systém - jenom je tento svět pod nadvládou zla, démonů a masakrů. Většina přeživších obyvatel přišla o jakékoliv naděje a iluze a téměž na úrovni zombifikace se jen mátorně pohybují mezi prací na polích a krčmou. Představuji si to, asi jako úvodní vesnici v Resident Evil 4. Beznaděj, která svírá svět je hmatatelná. Při cestě potkáme několik postav, dojde k pár soubojům, ale většinu času cestujeme a skrýváme se před démony, kde by přímá konfrontace nemohla dopadnout dobře. Pravidla hry jsou na poměry gamebooku relativně komplikovaná hlavně kvůli tomu, že je nutné hrát v klidu a plném soustředění. Několik herních detailů totiž vyžaduje počítání odehraných odstavců, což generuje v rámci žánru hůře přijatelnou povinnost. A tak se zde přiznám bez mučení, že jsem Brány Světů v pravém smyslu nehrál, a 1000 le spíše jen pročetl - aplikoval jsem jen pravidla na souboj a nosnost předmětů. Zkrátka jsem si hru přizpůsobil tak, abych ji mohl hrát při cestování v hromadné dopravě. A to při aplikaci plných pravidel nejde. I tak jsem si musel pomáhat při házení kostkou mobilem s aplikací na házení kostkou... Když se ale pak do hry pustíte, zjistíte, že její skladba je opravdu chytrá. Jenom málo věcí je vysloveně prvoplánovitých a zároveň si jako hráči uvědomujeme svou zodpovědnost. Často jsme vyzýváni, abychom scénu detailně prozkoumali anebo ať raději potichu pokračujeme dál ve scé cestě, nikým nespatřeni. Máme často možnost navštívit místa, kam nás nic nenutí jít - s vědomím extra rizika navíc. A to je na gameboocích krásné - když pak ke konci hry je položena otázka "Máš-li amulet s fialovým kamenem, otoč na 58" si uvědomíme, že jsme strachy o svůj život minuli nejméně deset lokací, kde se onen amulet mohl vyskytovat. Motivace k znovuhratelnosti tady je. Jelikož jsem nehrál vysloveně podle pravidel, dovolil jsem si hru spíše prostudovat, než hrát. A tak jsem si prošel několik alternativních odboček od hlavní linie, abych prozkoumal možnosti hry, co se objevování týče. A byl jsem překvapen, že hra si drží svůj standard od začátku do konce. Kolik nápověd jsem minul, kolik klíčů přehlédl! A i tak musím říct, že finální hádanku s tlačítkovým panelem jsem nevyřešil - musel jsem tedy nepoctivě vyzkoušet čtyři nabízené varianty, než jsem trefil tu správnou. Ono - v této hře se dá umřít velice snadno a prakticky kdykoli, aniž bychom na to byli upozorněni. Chvíli se zdá, že jdeme správně a najednou bum, jedeme hezky od začátku (respektive od "checkpointu", posledního čísla odstavce, co si pamatujeme). Dohrát hru poctivě tedy není zrovna snadná záležitost, ne na první pokus. Brány Světů jsou navíc gamebookem, který je literárně pojat, jako "rychlý běh na dlouhou trať". Na pouhých 130 stranách se rozkládá celkem 400 odstavců, z čehož vyplývá, že odstavce jsou většinou poměrně krátké, ale komentují hodně událostí. Autor nezabíhá do přílišných detailů, umocňuje hektičnost cestování našeho hrdiny a pouze sem tam jakoby zpomalí a dává nám vydechnout při dialozích a popisných pasáží. Nejsem teda úplně fanoušek urputného listování, abych si přečetl tři slova a listoval znova, ale hře to vysloveně neškodí. Dává to prostor naší fantazii a interpretaci. Kolikrát jsem si představoval, co se asi doopravdy stalo a co by se mohlo stát v budoucnosti, v (neexistujícím) pokračování. Z hlediska atmosféry ještě musím vyzdvihnout, že hra umí vzbudit paranoiu. Tedy - minimálně v rámci hry. Že se bojíme udělat špatné rozhodnutí je jedna věc, ale po velkou část hry prostě nevíme, jestli uděláme špatnou věc. Popis situace, kdy proti nám stojí nejlepší přítel s otevřenou náručí, ale z boku se pomalu blíží mnich v kápi, prostě vyvolá otázky důvěry. A navíc hra dobře operuje s faktem, že kvůli nenápadnosti v novém světě musíme chodit téměř výhradně vždy naprosto sami. Čili - ono písmenek moc knížka vysloveně nemá, ale i s omezeným repertoárem je nám předváděno velice pěkné divadlo. Z technického hlediska bych vytknul, že nejméně jeden odstavec prostě chybí (není teda na něj odkazováno, takže to nevadí), ale hlavně, že některé odstavce na sebe textově nenavazují. Stalo se mi nejméně třikrát, že jsem šel zkoumat nějakou skříň například, ale popis navazoval, že jdu chodbou. Zřejmě zmizel kus textu, kde bych zjistil, že ve skříni je tajná chodba. Poslední výtka je k stylu hry samotnému, což je ale moje subjektivní vyjádření - hra je lineární, neumožňuje se vracet a tak se stane všechno, co se stát musí. Jdeme zkrátka pořád vpřed, což mne trochu ome f00 zuje v pocitu, že mám nad hrou větší kontrolu. Je mi ale jasné, že v takovémto rozsahu nebylo účelem udělat Daggerfall. Co říci závěrem? Brány Světů jsou povedeným gamebookem, který si zahraju nejméně ještě dvakrát - z toho jednou to zkusím pocitvě. Má v sobě elementy kvality, které jistě potěší každého hráče. Možná jsem ale příliš zaujatý, jelikož to málo gamebooků, co se mi dostalo kdy do rukou, představovalo obvykle špičku žánru (nyní mám na mysli již několikrát zmíněného Norika, Artuše a Reginalda), kam Brány Světů míří, ale v podstatě nedosahují. Je zároveň tedy možné, že v kontextu celé šíře nabídky gamebooků jsou Brány Světů skutečně vysoce nadpůrměrným dílem. Z mého úhlu pohledu je to velice dobrý počin, o tom není sporu. A jdu na Zeleka! P.S.: O autorovi jménem Matt Craig se mi nepodařilo nic zjistit. 5 komentářů: Brany Svetu su najhorsim gamebookom, ktory som kedy hral, a ze som ich hral vela... Mam doma komplet Lone Wolfov (15 povodnych ceskych + 28 originalov) a vacsinu Fighting Fantasy, nejake tie Grail Questy, Norika (toho mam velmi rad) a dokonca aj detske veci typu "Vyber si svoje dobrodruzstvo", ci ako sa to volalo, ale taky odpad, akym su Brany svetov som cital len raz. Dokonca som ho odniesol do antikvariatu a ponukol ho tam za dvacku. Po roku tam este stale lezal (za desinku). Tie odkazy, ktore vyzeraju ako neuplne su zle nalinkovane, takze chyba bola aj u ceskeho vydavatela. Mozno ze original by tym padom neposobil takym urazlivym dojmom, ale texty su proste o nicom a to je jednoznacne chybou autora. K tomuto odpadu fakt nemam viac co dodat.OdpovědětVymazat 2Wolfus: Při vší úctě jste krom "texty jsou o ničem" nepředložil žádný argument. Já jsem hrál 15 dílů Lone Wolfa, 11 dílů Fighting Fantasy, Ohnivou poušť, Ve službách krále Reginalda, Magii 1, Krále Artuše a pár Vyber si své vlastní dobrodružství, ale Brány světů bych rozhodně za odpad neoznačil. Nicméně co člověk to názor.OdpovědětVymazat 2All: Napsal jsem do Walesu, abych zjistil, jestli se jedná o český nebo zahraniční počin, snad mi někdo odpoví. Predkladanie argumentov pokladam za nepodstatne, pretoze som sem nikoho neprisiel presvedcovat o "svojej pravde". Len som napisal svoj nazor, ktory nikomu nevnucujem. Kazdy by si mal vytvorit vlastny. Vam sa knizka pacila, mne nie. Urcite by sa nasla nejaka ina, na ktoru by sme mali presne opacny nazor.OdpovědětVymazat 2Wolfus: Jen jste mohl napsat "Brany Svetu su IMHO najhorsim gamebookom ...", takto to vypadá jako zjevená pravda. Vaše doplnění beru, je to opravdu věc názoru.OdpovědětVymazat 2All: Z Walesu přišla odpověď od p. Tomáše Pečenky: "Šlo o dílo českého autora a opravdu bylo plánováno na díly. Bohužel další díly vůbec nevznikly." Takže to máme potvrzeno. Mohli bychom pátrat, kdo to vlastně pod pseudonymem psal, ale to už mi nepřijde tak podstatné a navíc předpokládám, že identitu autora má nakladatelství zakázano vyzradit. Podle, tohle neni obsah, ve ktere by se autor vyznal Lone Wolf, je narozdil tech ceskych patlanic ethalon, ktery zalozil zarn.. Doufam, ze pan Chvalil umi designovat hry, protoze gamebooky a deskovky mu nejdou, nebudu nekoho usavovat jen protoze v nasich podminkach vubec neco upatlal a vydal mu to kamos (Klima).OdpovědětVymazat


source: fineweb

text: Poloha a dosažitelnost: Chalupa se nachází na okraji horské obce Vejprty v bezprostřední blízkosti hranic s Německem. Autobusová i železniční zastávka je cca 1km od chalupy. Parkování je možné přímo před chalupou, v zimním období je nutné mít zimní výbavu včetně sněhových řetězů.Vybavení a služby: Apartmán se sestává ze dvou ložnic po čtyřech lůžkách, koupelny a kuchyňky vybavené elektrickým sporákem s troubou. Součástí nabídky je také společenská místnost s krbem a TV a jižně orientované venkovní posezení s výhledem na Klínovec a okolí. Prostorná stráň před chalupou vybízí k zimním i letním radovánkám a je ideální pro rodiny s dětmi.Rekreace a služby v okolí: Obchod s potravinami je vzdálen asi 1 km od chalupy. Ostatní obchody (řeznictví, prům. zboží, pekárna, večerka, cukrárna) v obci - cca 1km. Restaurace 500-1000m. Vlek - 200m. V okolí jsou možnosti turistických výletů do Německa (Bärenstein ,Jöhstadt). Nedaleko se nachází Krušnohorská Magistrála a lyžařská střediska Boží Dar a Klínovec, která nabízí mimo jiné velké ... více >>Turistické zajímavosti v okolí:Vejprty Kovářská Loučná pod Klínovcem Měděnec Boží Dar více >>


text: David Krajný, RE/MAX Česká republika David Krajný, získal v roce 2005 jako investor práva na značku RE/MAX pro Českou republiku a Slovensko. O dva roky později se ujal exekutivního vedení společnosti. „Nejvíce mě během mého působení v realitách překvapila absolutní neprofesionalita, amatérismus a také nerozpoznaný potenciál, který tento trh poskytuje,“ říká prezident a výkonný ředitel sítě RE/MAX. Jak jste se k této práci dostal a jak vzpomínáte na Vaše začátky? Téměř 20 let jsem pracoval ve vedoucích pozicích v americké nadnárodní společnosti. Chtěl jsem po té době posunout svoji kariéru, zažít větší svobodu a vybudovat něco svého. Začátky byly kulturním šokem. Je rozdíl řídit nadnárodní společnost s miliardovým obratem a rozjíždět vlastní byznys na zelené louce. Kdyby se nejednalo o franšízu s veškerou podporou a zázemím jaké RE/MAX poskytuje, těžko by se nám takový úspěch povedl. Kdybyste mohl dát na váhu Vaše úspěchy a naopak neúspěchy v realitách, jaké by to byly? Za obrovský úspěch považuji to, kam se RE/MAX na trhu za 7 let existence posunul. Z prakticky neznámé značky se stala uznávaná nejznámější realitní značka na trhu - dle průzkumů PHD Networks ji zná téměř 90% spotřebitelů. Máme 130 poboček, kde působí přes 1000 makléřů a o tom, že dělají práci dobře, svědčí náš tržní podíl 16%, který je ve srovnání s konkurencí nejvyšší na trhu a v minulých takzvaných krizových letech se téměř zdvojnásobil. Za „neúspěch“ považuji, že už dávno nemáme 50% podíl na trhu tak jako v jiných zemích. Jak se z Vašeho pohledu během let v ČR změnil způsob bydlení, nároky, znalosti lidí? Trh se změnil hodně v posledních letech a zejména pak paradoxně díky krizi vyspěl a vyvinul se více ku prospěchu konečného zákazníka. Krize trh do jisté míry vyčistila od spekulantů a neprofesionálů. Nyní na realitním trhu může uspět jenom ten, kdo nabízí skutečné hodnoty za konkurenceschopné ceny, ať se jedná o developera nebo toho, kdo nabízí realitní služby. Trh je nyní komplexnější, s širší a různorodější nabídkou, z čehož zákazník těží, ale ne vždy se lehce orientuje. Je u nás v porovnání s jinými zápaDními evropskými státy bydlení drahé? To má dvě roviny relativní a absolutní. V relativní rovině si myslím, že teď po úpravě cen způsobených širší nabídkou bydlení musejí Češi na bydlení pracovat v průměru o něco kratší dobu, než tomu bylo před krizí, ale stále pak o něco déle než ve vyspělých zemích, kde je vyšší dostupnost bydlení v různých formách včetně financování. V absolutní rovině pak naše srovnání ukazují, že bydlení je u nás stále o 15-35% levnější než ve vyspělých zemích v závislosti na typu a lokalitě. Myslíte, že bude u nás bydlení v budoucnu levnější, nebo naopak? Ceny dlouhodobě dozajista porostou, i když bude docházet ke konjunkturálním výkyvům, tedy i poklesům. Dva faktory budou ceny tlačit nahoru. Jednak přirozená inflace a hlavně pak postupný růst ekonomické úrovně ČR a koupěschopné poptávky obyvatelstva. Budou se i nadále rozevírat cenové nůžky mezi kvalitními nemovitostmi a těmi méně kvalitními. Jitka Vrbová


9. 2. 2010 Strike Force Cobra Znáte hru Action Force? Já na ni mám moc pěkné vzpomínky. Jde o střílečku ála Operation Wolf, ale hrajeme za ostřelovače, který má za úkol chránit vojáka v bojové akci. Takže sestřelujeme květináče, nepřátele, tanky a podobně. Když jsem pak viděl název hry a úvodní obrazovku "Strike Force Cobra", tak se mi celkem automaticky asociovala, jako nějaké pokračování Action Force. To víte, na kazetě jsem měl jen seznam názvů her ;). K mému překvapení šlo o absolutně jinou hru. Naštěstí se neopakoval trapas, jako u záměny hry Nether Earth a Nether World. Strike Force Cobra jsou povedenou záležitostí. V roce 1986 vydala firma Piranha čtyři hry. Trap Door (asi největší sprity na ZX Spectru), Color of Magic (obrázková textovka dle knihy Ter 1000 ry Pratcheta), Nosferatu the Vampyre (izometrická chodička ála Knight Lore) a Strike Force Cobra. I když ani jedna z jejich her nebyla vysloveně bomba, je celkem škoda, že to o rok později zabalili. Strike Force Cobra, jak jsem se snažil naznačit, není možná hrou, kterou bych označil za nějak super kvalitní. Na druhou stranu mne zaujala pro svou inovaci. A hlavně - ke hře jsem se dostal kolem roku 1994, kdy frčelo UFO a Jagged Alliance na 386. Moje Amiga v té době neměla šanci tu šílenou diskotéku zvládat a Jagged Alliance na ní ani nebyl. Takže jsem loudil od kamarádů hraní na PC. Když jsem pak doma hrál, narazil jsem na hru Strike Force Cobra, která je v jistém smyslu podobná právě Jagged Alliance. To nadšení způsobilo, že jsem si hru zamiloval. Hra se odehrává v budoucnosti, kdy teroristé unesou nejlepší programátory světa, aby je donutili k rozlousknutí kódu nutného k odpálení jaderné bomby. Vy se chopíte ovládání čtyř speciálně vycvičených vojáků, přepadnete vilu a snažíte se zlikvidovat teroristy, zachránit vědce a zneškodnit bombu. Běžné hry z té doby na osmibitech by pojaly design obvykle jako střílečku nebo hopsačku. Hlavní deviza Strike Force Cobra je tedy ve formě zpracování - izometrická akční adventura, ne nepodobná Jagged Alliance, možná trochu hře Alcatraz. Minimálně, co se atmosféry týče. Během hry se přepínáme mezi čtyřmi vojáky, kteří nápadně připomínají vzhledem Saboteura. S každým se můžeme pohybovat nezávisle na ostatních a to v reálném čase. Tohle je trochu kámen úrazu - zatímco se jeden pohybuje, ostatní mohou zdechnout, nejsou-li dobře skryti. Trochu mne právě mrzelo, že není použit systém střídání například z Lords of Midnight nebo They Stole a Million, kde šlo krásně synchronizovat akce čtyř hrdinů. Jakmile si člověk osvojí ovládání, dojde k samotnému hraní. Zkoumání vily přinese znalosti o existenci nášlapných pastech, robotických střílnách, lidských vojáků a hlavně počítačových terminálů. Naším cílem je sbírat kódy, které za pomoci osvobozenýc 1000 h vědců zablokuji jadernou bombu. Abychom se do této fáze dostali, musíme vykopávat dveře, jezdit výtahem (kde je nutná kooperace více postaviček, není-li tlačítko výtahu dostupné), proskakovat okny, skrčovat se i plazit, ale také hodně střílet a házet granáty. Nepotkáváme zástupy nepřátel, takže se spíš soustředíme na pečlivou střelbu na jeden cíl. Ono totiž taky naši svěřenci nevydrží zrovna mnoho. Strike Force Cobra ovšem trpí mnoha designérskými chybami. To, že se hlavní nepřítel jmenuje "The Enemy" se dá překousnout, ale zmatený design vily, kde je více než snadné se ztratit, je opravdu kritický. Napomáhá tomu také velice jednotvárná grafika a nepříliš dobrá práce s barvami. Z grafického hlediska je jedinou záchranou celkem bohatá animační škála. Ovládání je těžkopádné a dlouho se na něj zvyká. A nejhorší je, že samotné putování hrou není po pár hodinách příliš velkou zábavou. Když se tak bavíme o klasikách z osmibitové éry, tak určitě řeknu spíše Laser Squad, než Strike Force Cobra. Ale z hlediska inovace jde o opravdu zajímavou hru, o které jsem se chtěl krátce zmínit. 3 komentáře: Když pořád vzpomínáš Saboteura - říká ti něco James Bond Jr. na NES? To mi vždy přišlo jako taková "plošinovkovitější" verze Saboteura a taky ukázka jak dobře můžou 8-bitové hry vypadat.OdpovědětVymazat Tu hru znám od vidění, ale vyjma grafiky mi nepřišla zajímavá - snad si z ní i lidi dělali srandu ;). Podobnost se Saboteurem mi teda moc nepřijde.OdpovědětVymazat Dobře, žes zmínil Trapdoor - asi moji nezamilovanější hru na Spectrum...OdpovědětVymazat


Témata: Zdeněk Svěrák, kniha, Havlíčkův Brod, Knižní veletrh, Vysočina, Karel Hvížďala, Havlíčkův Brod, Českomoravská vrchovina, Kolja, Obecná škola, Po strništi bos, Vysočina


Lišák z Nového Zélandu to vyřešil. Synkův kouč asi do důchodu nepůjde - iDNES.cz Londýn (Od zpravodajky iDNES.cz) - Tak vypadá idyla anglického venkova po olympijsku. Dav fanoušků se klikatí dlouhé metry, vítr jemně čechrá hladinu, slunce praží. Krátce po poledni dojde na drama s českým spoluautorem. Porazí všechny? Dosáhne na zlato? Skupina českých fanoušků na tribuně trne napětím. Do boje vyráží skifař Ondřej Synek. Ještě než český dlouhán vesly rozčeří hladinu, ozve se z tribun oslavná "haka". Fanoušci z Nového Zélandu na tribunách hlasitým zpěvem a mohutným dupáním slaví triumf dvojky bez kormidelníka, posádky Hamish Bond, Eric Murray. Agentura Reuters omylem vydává zprávu: Olympijským vítězem ve skifu mužů se stal Mahé Drysdale z Nového Zélandu. Šestice finalistů je přitom teprve připravena na startu! Po necelých sedmi minutách se však agenturní zpráva stává skutečností. Drsný souboj mužů na skifech vyhrává Drysdale. Jeho nástup v polovině trati sice jako jediný zachytí Ondřej Synek, ale pátek 3. srpna není jeho zlatý den. Synek: Někdo sbírá zlato, někdo zase stříbro Rozhovor se stříbrným medailistou ze skifu "Mahé byl dnes neporazitelný. V hlavě měl naprogramováno, jak pojede. Bolelo ho to, trápil se, ale ten počítač byl zjevně naprogramovaný naprosto přesně," vypráví Václav Chalupa, bývalý skvělý veslař. Novozélandští fanoušci na tribunách jásají - k pěti titulům mistra světa přidává Drysdale konečně olympijské zlato. "Kiwi! Kiwi!" zní oslavné chorály. Alan Campbell famózním závěrem bere bronz. Desetitisíce domácích fanoušků se můžou zbláznit radostí. A Češi? Usmívají se. "Skvělý výsledek, ale..." povzdechne šéf Českého veslařského svazu Jiří Kejval. Myšlenky sahaly výš. Ondřej Synek byl favoritem. "Ale kéž by takových stříbrných bylo více!" říká Chalupa, sám stříbrný z Barcelony 1992. Synkův trenér Milan Doleček přidává: "Medaile na olympiádě, to se musí ocenit." Rozladění? Malé možná. Synek však hned za cílem ze svého skifu nadšeně mává tribunám. "Já jsem šťastný. Vyhrál jsem stříbro," zdůrazňuje český veslař. Byl to závod dvou borců - jeho a Drysdalea. Oba toužili po premiérovém olympijském zlatu. "Bude muset ještě vydržet do další olympiády. Já se těšil, že půjdu do důchodu, ale ještě asi budu muset taky vydržet," prohodí trenér Doleček. Devětadvacetiletého svěřence chválí. „Vůbec nic nepokazil, takticky jel dobře, první nástup soupeře odchytil, jel s ním, pak měl Drysdale na 1 750 m další klasický nástup, který dělá vždycky. Zatímco v Lucernu ho Ondra krásně vychytal, tady se Drysdaleovi povedl, " rekapituloval trenér důležité momenty. Před cílem pochopil, fyzicky je Drysdale úplně v pohodě. Novozélanďanova nervozita v předešlých dnech? "Divadlo. On je to lišák starej." Lišácky Synka na kanálu v Eton Dorney zničil. "V konci jel Ondra naplno v rámci svých možností a na velký sprint v závěru to tam nebylo," dodává Chalupa. "Asi na něj dnes neměl." Zlomený však český skifař nebyl, zklamání se rozplynulo po několika málo vteřinách. "Vyhrál lepší. Musíme holt počkat až Drysdale zestárne, nebo Ondra se zrychlí," přemýšlel ještě Doleček. A Ondřej Synek mohl mezitím pozorovat odlesk svého olympijského stříbra ve slunečních paprscích. Taková veslařská idyla to byla. Témata: Český tým na OH 2012, Mahé Drysdale, skif, Barcelona, Jiří Kejval, Londýn, Ondřej Synek, Václav Chalupa