23. 2. 2009 Afro Samurai - demo Dobrých řežeb není nikdy dost. Po nedávné odpornosti jsem si říkal, že by to mohl být samurai s účesem, kterému se říká afro, který vyléčí moje zhrzené srdce a tak jsem se na hru celkem těšil. Přišlo demo, což já tuze rád a pustil jsem se do toho a to přesto, že Gamespot hru ohodnotil "pouze" sedmi body z deseti (což v mé řeči magazínů znamená mínus pět - 2/5). Opravdu mne zaujala grafika. Je velice koukatelná a hlavně - celshading jsme zvyklí vidět v situacích, kdy autoři hry potřebují zakrýt technologické nedostatky vizuálního zpracování. Já celshading mám velice rád! Díky tomu mnohé hry na Wii nebo DS (Chinatown Wars!) vypadají velice dobře, i když nutně nedisponují miliardam 1000 i polygonů. Ale u Afro Samurai koukám jako blázen - tam je tomu spíš naopak - komixové pojetí hře naopak přidává punc propracovanosti, smysl pro detail. Je krásně rychlá, používá správné efekty, nepůsobí příliš přeplácaně a i když modely postav jsou celkem jednoduché, je radost hledět na rozmetané končetiny desítky metrů od katany. Atmosféře přidává celkové zasazení do pěkného prostředí, dobře volená hudba a samozřejmě relativně vtipné hlášky, které v kombinaci s hercem na pozadí a absurdním vizuálem hrdiny na popředí vytváří úsměvnou, kružební náladu. A to je rozhodně plus. Na druhou stranu všechno nasvědčuje tomu, že celková story bude "v zásadě blbá". Ono mezi námi - od akční řežby člověk opravdu nečeká něco náročného na mozek, ale i jednoduché story jdou podat velice poutavě. Podle mne "nepřekonatelnou" hrou je v tomto smyslu No More Heroes, kteří jsou vlastně Afro Samurai podobní. Rozdíly jsou v tom, že No More Heroes mají podle dostupných informací veškeré prvky "o něco lepší". Lepší, umělecky pojatou grafiku, lepší systém komb a zbraní, lépe podávaný příběh, více krve a lepší pocit neutuchající holomajzny - a to přesto, že Travis nepoužívá "fuck" zdaleka tak často. No More Heroes v kategorii bezmyšlenkovitých rubaček naprostou výjimkou, kdežto Afro Samurai je z těsta těch her, kterých najdu do tuctu dvanáct. Ale neznamená to, že by na mne hra působila špatně. Jasně, ovládání je normální, byť nejde nastavit invertní kamera (potřeboval bych prohodit obě osy) - a demo končí těsně před bossem, což je podle mne kravské rozhodnutí, ale budiž. Každopádně systém jakéhosi bullettime, kdy můžeme s trochou píle zaměřovat jednotlivé končetiny nepřátel a sledovat tak jejich fyzické rozpolcení - je to uspokojující a je to hratelné. Jenže jak dlouho? Afro Samurai od hladiny průměrnosti může zachránit především jedna věc - a tou je proměnlivá náplň hry. A podle dema to vypadá spíše naopak - repetice na druhou. To je to jediné, čeho se bojím. Možná, kdyby hra nabízela vyžití, pro dva hráče (zdravíme z ostrovů Zlatých Seker), nějaké minihry či neotřelé nápady, tak by to dokázalo repetitivní náplň přetlouct - ale jediné, co Afro Samurai nabízí je jakýsi lehoučký vývoj postavy, který může "nějak" ovlivnit styl hraní a pak nějaké to hledání tajných míst. To mi přijde, jako málo. Přesto jsem se neubránil pocitu jistého naplnění, než jsem rozčtvrtil stopadesátého enemáka. Na rozdíl od Falloutu 3, kde mne ustřelování hlav ve VATS nepřestalo bavit ani po dvouset hodinách, tady jsem se začal po patnácti minutách trochu nudit. A to není dobré znamení. Na druhou stranu ale naprosto chápu, že toto je právě ono, co chybí někomu ke štěstí, jen tak si zakružbit a jít spát. Takže palec tentokrát nechávám ve vodorovné poloze. P.S.: Líbí se mi herní "kompas", konečně to není nějaká dementní šipka, al 1000 e hezky zpracovaná a funkční featura. 11 komentářů: - Anonymní23. února 2009 18:20 doporucuji serial a filmOdpovědětVymazat Vypada to jak sedivej Princ :)OdpovědětVymazat Kazdopadne serial byl bozi, tak snad hraj vyjde. - Anonymní24. února 2009 11:57 Zdravim Dejve, nedávno jsem tě otravoval ohledně připojení PS3 k internetu (už máka, dík). Teď mám, ale novej problem mám bednu 1000 LG, ale není tam klasickej výstup na sluchátka, pouze optický audio výstup. Můj problém je, že večer nemůžu pařit protože žena nadává, že se nevyspí jak to řve. Už přes dva dny se snažím vygůglovat jakou redukci mám koupit, která by byla schopná konvertovat optický audio na analog mám 2.1 repro, tam ty sluchátka můžu napíchnout. Poraď kámo, dík. P.S.: recenze Microphone Samurai je fajn.OdpovědětVymazat Udělal bych to jinak. Máš krom HDMI ještě základní kabel, že jo? Ten obsahuje - žlutej cinch na obraz a dva audio cinche. V PS3 si můžeš nastavit audio výstup právě přes tyhle kabely (projdi si System Menu - Audio). Takže jediné, co potřebuješ dokoupit je redukce / prodlužka ze dvou cinchů na 3,5 mm jack sluchátek. A to pořídíš za pár desetikorun.OdpovědětVymazat - Anonymní24. února 2009 12:52 Sakra to mě nenapadlo. Dík mocOdpovědětVymazat - Anonymní24. února 2009 16:50 Já celshading mám velice rád! - haha, klasicka Z nouze ctnost nintendo fans ;] Da sure ze ho mas rad kdyz v nem je 99 % her na wiiOdpovědětVymazat To priblbly anonym : celshading mam taky velice rad. Uz od dob XIII, Okami, Killer 7, Jet Grind Radio. Umoznuje trochu jiny typ grafiky a jen skoda, ze neni vice vyuzivany.OdpovědětVymazat Neni to zadna znouzectnost. Co se Afro tyce, animovany serial me bavil(skoda scenaristicky nezvladnuteho konce), ale uz demo me stacilo znudit, navic je zoufale kratke a pripomina spise tutorial. A pro Nes Davea :OdpovědětVymazat http://www.gametrailers.com/player/usermovies/307054.html Koukám, že oba dva máme blog se stejným zaměřením. Nechtěl by si dát odkaz na můj blog na tvojí stránku a já udělám to samé na mé? Oboum nám to pomůže a budeme mít více čtenářů. Pokud máš zájem, mrkni na Skilltime a napiš mi e-mail na dteiml@gmail.comOdpovědětVymazat - Anonymní25. února 2009 15:46 2 turbotroll : Ano mas pravdu. V urcite dobe cellshading mel opodstatneni ale ta doba je uz celkem davno pryc. Viz rok vydani kazde jednotlive hry co jsi uvedl.OdpovědětVymazat Celshading je normální umělecký záměr, prostě když chceš, tak ho použiješ - viz. Afro Samurai nebo MMO Seed a spousty dalších her, které nejsou na platformě nějak omezené výkonem. A i přesto mám rád celshading, nejde o žádnou znouzectnost Nintendo fana, že.OdpovědětVymazat


source: CulturaX

text: Sociální příspěvek se novelou zákona omezil pouze na rodiny, kde jeden rodič pečuje o dlouhodobě nemocné nebo postižené dítě, Foto:SXC | zdroj: NašePeníze.cz Škrty v sociální oblasti, které s platností ke konci letošního roku zrušil v březnu Ústavní soud, budou zřejmě platit i v následujících letech. Ministr práce a sociálních věcí Jaromír Drábek (TOP 09) předložil identický návrh zákona vládě, která ho ve středu schválila. "Návrh zákona je věcně totožný s návrhem, který byl přijat na podzim. Samozřejmě s těmi úpravami, že jeho platnost je až od 1. ledna 2012 a že tu nejsou přechodná ustanovení pro rok 2011," konstatoval Drábek po jednání kabinetu Petra Nečase (ODS). Balíček škrtů umožnil pravicovému koaličnímu kabinetu miliardové úspory v sociální oblasti a snížení schodku státního rozpočtu. Kvůli zákonu se například nemocenská vyplácí po celou dobu nemoci ve výši 60 procent denního vyměřovacího základu. Předtím se procento zvyšovalo po 30. dni nemoci na 66 procent, po 60. dni na 72 procent. Stát navíc nemocenskou proplácí až od 22. dne trvání dočasné pracovní neschopnosti, namísto dřívějšího 15. dne. Do té doby zaměstnavatelé platí svým zaměstnancům náhradu mzdy. Otřesné vládní škrty, nebo chytrá rozpočtová opatření? Sociální příspěvek se novelou zákona omezil pouze na rodiny, kde jeden rodič pečuje o dlouhodobě nemocné nebo postižené dítě. Příspěvek dále náleží rodinám, kde alespoň jeden z rodičů je sám nezaopatřeným dítětem, tedy je mu méně než 26 let. Změnila se také výplata rodičovského příspěvku ve tříleté a čtyřleté variantě. Porodné se kvůli balíčku škrtů vyplácí pouze za první narozené dítě, a to jen některým rodinám. Lidé registrovaní na úřadu práce nemohou pobírat dávky a současně pracovat. Lidé, kteří odcházejí ze zaměstnání na dohodu nebo na vlastní žádost, mají nárok pouze na nižší podporu v nezaměstnanosti. Příspěvek na péči v takzvaném prvním stupni se snížil z 2000 na 800 korun měsíčně. Vládní škrty v Česku jsou podle MMF správnou cestou Ústavní soud zrušil zákon, který umožnil přijmout balík 18 novel zákonů o úsporných opatřeních vlády, 14. března. Verdikt, kterým soudci vyhověli stížnosti 45 poslanců ČSSD, vynesl předseda Ústavního soudu Pavel Rychetský s tím, že zákony pozbudou platnosti 31. prosince 2011. -Jan Kálal | MED Diskuze Tagy: Vláda Ústavní soud balíček sociálních škrtů Kurzy Kurzovní lístek: 27.11.2021 Exchange s.r.o. EUR 25,600 25,700 USD 22,650 22,790 Kurzovní kalkulačka Více měn / Porovnání kurzů bank / Europlatby zdarma Nejnovější články Ekonomický magazín Nasepenize.cz sleduje finance a vše, co s nimi souvisí. Najdete u nás aktuální zprávy ze světa peněz a akciových trhů. Denně informujeme o všech zajímavých tématech v této oblasti - sledujeme nejen burzy a akciové trhy, ale i vývoj důchodů, daně, pojišťovnictví a veřejné rozpočty.


text: Koncept budovy vychází ze snahy tvarově i materiálově vyjádřit dvě základní funkce archivu – úložnou a badatelskou. Z tohoto důvodu je celá stavba členěna na dvě základní části, a to část depotní a administrativní. Architektonicky i technicky je její vnitřní obsah a určení tvarově jednoznačné v podobě jednoduché hmoty kvádru depotu, který je doplněn o uvolněnější a hravější administrativní část. Celá budova ztvárňuje boj protikladů a zároveň jejich synergie – statická, nadčasová, ochranářská funkce depotů a dynamická aktivní funkce administrativní části využívající historických podkladů uložených v depotech.


Mohyla se mění. Změní se na kaskády | BESKYDY Ivančena (925 m n. m.) je kamenná mohyla v Beskydech mezi Malchorem a Kykulkou pod vrcholem Lysé hory. Byla postavena na památku pěti skautů, kteří byli popraveni za účast vprotinacistickém odboji. Tolik o Mohyle wikipedie. Mohyla se měni Mohylu založil 30. oddíl Junáka z Moravské Ostravy (po sloučení se spřáteleným dívčím oddílem funguje dodnes pod názvem TOM 4312 Třicítka a Dvojka) a to 6. října 1946 na památku pěti členů „Odboje slezských Junáků“, kteří byli 24. dubna 1945 popraveni v polském Těšíně na židovském hřbitově. Poutě na Mohylu Poutě k mohyle trvají dodnes. V sobotu kolem 24. dubna tam míří skauti z celé republiky a v neděli pak trempové. Turisté navštěvují mohylu pravidelně koncem roku. Mohyla se stále rozrůstá a je složená z kamenů z různých koutů světa Mohyla byla před několika lety hrubě poškozena vandaly Skautská mohyla Ivančena oslavila 23. dubna 2016 70 let. Zároveň se jednalo o poslední možnost vidět památník popraveným protinacistickým odbojářům v jeho organické podobě, v květnu začala rekonstrukce. Rekonstrukce Mohyly 2016 Původní stavba kvůli stále narůstajícímu počtu kamenů vyžaduje novou podobu. Letošní celková rekonstrukce skautské mohyly Ivančena bude probíhat během víkendů až do podzimu, kdy bude v sobotu 8. října odhalena nová podoba památníku. U této příležitosti proběhne také konference věnovaná historii Ivančeny a skautskému odboji, křest knihy vydané k 70. výročí a bude zahájena putovní výstava. Ukázky architektonických návrhů Návrh číslo 7 - 3. místo Současná podoba 09/2016 Galerie Mohyla se mění. Změní se na kaskády >> Mohyla >> Ivančena Kill win - Tričko s mimoňi Mohyla se mění. Změní se ...


Ocenění | Official Website LR Health & Beauty Systems Nacházíte se zde: LR | Sortiment produktů | Ocenění Některé naše inovativní produkty v oblasti doplňků stravy a kosmetiky byly již několikrát vyznamenány. Mimo jiné renomovaným SGS INSTITUT FRESENIUS. Více než 50 našich výrobků z Aloe Vera získalo žádanou pečeť IASC. Získá-li produkt INSTITUT FRESENIUS Quality Seal, bylo toho na něm testováno mnohem více, než jen výrobek samotný. Rozsáhlá zkouška začíná kontrolou surovin a přísad výrobku, pokračuje kontrolou dodavatelů a končí závěrečným testem hotového výrobku. Ostatně: I po udělení pečeti je výrobek pravidelně kontrolován – testuje se, zda stále vykazuje nejvyšší jakost, která byla a je rozhodující pro udělení pečetě kvality. SGS INSTITUT FRESENIUS certifikoval: Colostrum a Aloe Vera Drinking Gel Navštivte jejich webové stránky pro více informací Další instituty, které již několikrát ocenily naše výrobkové inovace z oblasti doplňků stravy a kosmetiky: Originální pečeť DERMATEST® je garantem reprodukce zkušebních metod a bezpečnosti pro spotřebitele i výrobce. Výrobky vyznamenané touto pečetí slibují ověřenou a potvrzenou kvalitu. Navštivte webové stránky Dermatest pro více informací Studie o výdrži parfémů Společně se společností Dermatest vyvinula LR postup, který měří dobu výdrže parfému. Studie – oficiálně „klinicky-dermatologický aplikační test k výdrži parfému“ potvrdila, že parfémy LR vydrží vonět velmi dlouho. Tato studie pomohla LR v roce 2009 úspěšně přepracovat koncepci svých vůní. IASC je celosvětové obecně prospěšné zájmové sdružení, které se zabývá průmyslem zpracovávání Aloe Vera a podporuje její pěstování. LR je držitelem více než 50 pečetí kvality a zároveň firmou s celosvětově největším počtem vyznamenání IASC (stav: 2011). Důvodem je používání zvlášť šetrných výrobních postupů za studena u Aloe Vera gelu. Navštivte webové stránky IASC pro více informací Cena za inovaci BSB za sérii Platinum Špičkové umístění EdP Bruce Willise v Duftstars 2011 od VKE [German cosmetics distributors and marketing association] 11. místo v Best Marketing Company Award 2011 Členství LR Vedle ocenění produktů je LR členem následujících organizací: LR je jediný network podnik v kosmetické asociaci VKE Kosmetikverband (stav 2011), jejímiž členy jsou renomovaní „obři“ oboru. Navštivte webové stránky VKE pro více informací Od července 2011 je LR také členem BDIH [German certification organization]. Navštivte webové stránky BDIH pro více informací LR byla organizátorem odborného zasedání na téma Aloe Vera Navštivte webové stránky pro více informací


source: fineweb

text: Soubory cookies používáme, abychom vám poskytli ty nejlepší zážitky na našich webových stránkách. Pokud budete pokračovat v prohlížení webu Wizz Air, aniž byste změnili nastavení vašich cookies, budeme předpokládat, že souhlasíte s přijímáním všech souborů cookies na webu Wizz Air. Nastavení cookies můžete změnit kdykoliv. Více informací lze nalézt v našich Zásadách o používání souborů cookies.


text: Trenér Tescomy Zlín Ondřej Gazdoš byl spokojen především s hrou, kterou na turnaji jeho svěřenci předvedli. „Jsme rádi, že jsme porazili zrovna Slovácko, protože je to takový náš rival, takže si myslím, že je to pro kluky zasloužená odměna za celý den.“ Také v Bojkovicích byly uděleny ceny těm nejlepším jednotlivcům. Nejlepším gólmanem se stala, možná trochu překvapivě, brankářka jediného dívčího fotbalového týmu, který se zúčastnil E.ON Junior Cupu. Cenu si převzala Lucie Dohnálková z 1. FC Slovácko-ženy. Nejlepším střelcem turnaje byl Tomáš Kozel z FC Tescoma Zlín, který nastřílel úctyhodných jednadvacet branek. Tento fotbalista získal také titul nejlepšího hráče a užije si tak celý týden ve Fotbalové škole Petra Čecha, který je ambasadorem E.ON Rodinného fotbálku. Bílou kartou Fair Play byl nejférovějším hráčem zvolen brankář TJ Tupesy Jan Martinák. Ocenění by si ale jistě zasloužilo celé mužstvo, které společně trénuje teprve od loňského roku a jejich nasazení a odhodlání bylo obdivuhodné. O zábavu bylo i v Bojkovicích postaráno. Na diváky čekal krásný slunečný den a bohatý doprovodný program. Prohlédnout si mohli auta s pohonem na CNG, a to dokonce i nadupaný rallye speciál. Všichni se také mohli projet elektromobilem Smart Ed nebo na čtyřkolkách. Pro fotbalové nadšence bylo připraveno další kolo E.ON Rodinných turnajů. Svůj vlastní fotbalový tým mohla sestavit každá rodina ze svých členů napříč generacemi. Návštěvníci si také mohli vyzkoušet slalom s míčem, kop na cíl nebo si třeba změřit rychlost svého kopu. Děti se pak mohly vyřádit na skákacím hradě, který byl jak jinak než ve tvaru fotbalového míče. Amatérští kameramani mohli natočit zajímavé video během celodenního programu a poslat ho na internetové stránky E.ON Rodinného fotbálku. Díky svému videu mají možnost vyhrát novou kameru v rámci soutěže Kopni to do sítě! Zábavě v Bojkovicích nikdo neunikl a fotbalovou sobotu si užili hráči i diváci. Konečné pořadí týmů 1. FC Tescoma Zlín 2. 1. FC Slovácko, a.s. 3. FC TVD Slavičín 4. SK Baťov 1930 5. ČSK Uherský Brod 6. TJ Dolní Němčí 7. Slovan Bzenec 8. SK BORŠICE 9. SK SV Bojkovice 10. TJ Tupesy 11. 1. FC Slovácko - ženy 12. JISKRA STARÉ MĚSTO TZ E.ON


23. 11. 2017 Nostalgické zasnění o hodnocení starých her Navštívil jsem svou oblíbenou stránku lemonamiga.com, abych udělal nějaký ten výzkum ohledně právě hraného Simona the Sorcerera 2, protože historie tohoto titulu pro platformu Amiga je značně pohnutá a zajímavá sama o sobě. Poslední dobou jsem objevil kouzlo Twitche, přesněji jsem okouzlen snadností použití služby - čili když je po ruce takový zajímavý produkt, proč rovnou moje čím dál sporadičtější hraní nahrávat a proč ne rovnou s publikem? A staré adventury jsou vhodné téma, navíc málo využívané. Během hraní Tajemství Oslího Ostrova jsem se zmínil o hodnotící tabulce hry a to mne nyní přivedlo k zajímavému poznatku, o který se chci podělit. 20. 11. 2017 Ready Player One Knihy moc nečtu, ale dar je dar a tak jsem se pustil s vervou do čtení románu z herního prostředí. Podle všeho se totiž jedná o dílo, které mi musí zákonitě padnout do noty. A musím říci, že kniha na mne skutečně působí, jako by mi byla psána na míru. 7. 11. 2017 Crash Bandicoot Jedi měl několik videokazet se záznamy her z Playstation 1, které používal jako podklady pro digitalizaci screenshotů do magazínu Riki. Doba to byla zlá, alespoň co se týče screenshotů z konzolí. Podívejte se například na otřesnou kvalitu obrázků ve Score, to si PC hráči neuměli představit, jak málo to má co společného s realitou a konzole vypadaly prostě v časopise blbě. Ale na VHS vypadaly... no v podstatě tak, jak vypadat měly :). A jedna z těch her, která vypadala zkrátka fantasticky, byl i Crash Bandicoot (i ve Score to vypadalo docela dobře). Gran Turismo Sport - ochutnávka Pořádnej hardcore musí bejt a když už vyšlo nové Gran Turismo pro Playstation 4, museli jsme se sejít a pořádně si zakroužit. Vytáhnout volanty, naladit kožené věnce a pustit se do kroužení. Kazunori konečně pochopil, že nemá cenu konkurovat Forze v oboru, který sám vytvořil (tj. závodní pseudo simulátor, kde jsou mraky aut), protože zkrátka jeho tým nemá čas a rozpočet na modelování každé plečky, co kdy sjela z výrobní linky. Místo toho pustil z nohy plyn, podřadil a v Carouselu řádně předskočil svou konkurenci a mnoho koňských délek. Přihlásit se k odběru: Příspěvky (Atom)


C3 Account System by Mbuc | Myfxbook Vy jste zde : Domů / Mbuc / C3 Account C3 Account Měsíční: 4.46% Aktualizováno:Dec 11 at 20:08 Short/Medium Term Swing Trading Mechanical/Systematic Trading This Year +0.0% (-10.04%) 0.00 (-515.1) 0% (-72%) 0 (-40) Pipy: 515.1 Průměrná výhra: 40.50 pips / Průměrná ztráta: -59.95 pips / Nejlepší obchod (pipů): (Nov 30) 213.2 Nejhorší obchod (pipů): (Nov 14) -182.0 Očekávání: 12.9 Pipy / AUDCAD 1 9.3 0 0.0 1 9.3 1 (100%) 0 (0%) AUDCHF 12 202.6 1 -46.0 13 156.6 12 (92%) 1 (8%) AUDJPY 1 89.1 2 2.3 3 91.4 1 (33%) 2 (67%) AUDNZD 1 -43.3 0 0.0 1 -43.3 0 (0%) 1 (100%) AUDUSD 2 66.3 0 0.0 2 66.3 2 (100%) 0 (0%) CADJPY 3 165.7 0 0.0 3 165.7 2 (67%) 1 (33%) CHFJPY 0 0.0 2 23.8 2 23.8 2 (100%) 0 (0%) EURAUD 1 79.0 1 19.8 2 98.8 2 (100%) 0 (0%) EURCHF 0 0.0 2 -58.0 2 -58.0 1 (50%) 1 (50%) EURJPY 0 0.0 1 -72.1 1 -72.1 0 (0%) 1 (100%) EURNZD 1 -104.0 0 0.0 1 -104.0 0 (0%) 1 (100%) GBPJPY 1 213.2 0 0.0 1 213.2 1 (100%) 0 (0%) GBPNZD 0 0.0 2 -29.0 2 -29.0 1 (50%) 1 (50%) NZDCAD 1 -0.3 1 18.4 2 18.1 1 (50%) 1 (50%) USDCAD 1 -100.3 1 0.6 2 -99.7 1 (50%) 1 (50%) USDCHF 0 0.0 1 63.0 1 63.0 1 (100%) 0 (0%)


text: Dušičky a vůbec...Tagy: show dušičky haloween Libor Je neskutečné, jak rychle to uteklo. Je tu listopad. Ale bože zaplat za prodloužený víkend. Vlastně asi poslední v letošním roce. Přemýšlel jsem během něj, jak vlastně oslavit svátek státní i Dušičky. Je možná trochu zvláštní sledovat uprostřed volna projev prezidenta a následně oceněné, ale já se snažím sledovat každý rok. Ríkám si, že je to i tak trochu povinnost, i když jsem měl letos pocit, že jsem v tom vlastně sám. Při těchto příležitostech mě vždycky přepadne neodbytný pocit závisti směrem k národnějším zemím. Fakt mě docela bavilo, jak přirozeně se na svátky v USA vyvěšují vlajky a jak spontánně se zpívá hymna. Našinci z Ceska to může přijít jako nějaký pofiderní tyjátr, který je přehnaný, ale neznám Američana, který by to neměl přirozeně. I když vzhledem k tomu, jak ted vnímají Obamu je jen otázkou, jak se bude slavit proslov dál. Vyhlídky pro držitele Nobelovy ceny nejsou nějak závratné. Ten další slavnostní den je vlastně ted. V evropském okolí je dneska dokonce den klidu, aby se lidé mohli vydat na hřbitov vzdát hold svým blízkým. Přiznám se, že to prostředí nemám moc rád. Možná je to sebeobrana, nebot tuším, že je to cílová destinace i pro mne. Nevím. Na blízké se snažím myslet, když je příležitost. Naposledy jsem na dálku komunikoval se svým dědou, když jsem poprvé potkal Tomáše Skuhravého. Na druhé prarodiče myslím často, neb jsem se přestěhoval za roh, kde bydleli oni. Ale že bych vyrazil na hrob... Nevím, asi jsem na to srab. Ale jak o tom tak přemýšlím, beru auto a jedu...hned ted. Když to dělá celá Evropa, má to asi smysl. :-) A abych nebyl jen pesimista, posílám můj oblíbený pořad Riskuj v trohu jiné úpravě


10. 10. 2010 R.E.T.R.O, Mind in a Box - hudební vsuvka Důvodem je krom nostalgické hodnoty (neboť samotný zvuk je v podstatě dost obyčejný) také fakt, že jsem sjížděl toto album třeba desetkrát za sebou během psaní svých textů. Je to ideálné hudbní podkres, když ztlumím reproduktory. Já stejně většinou poslouchám soundtracky k hrám, takže tohle je vítaná variace. Některé skladby opravdu zní, jakoby z C64 vypadly, jiné jsou doplněné zpěvem či rozšířené o pořádné bicí - ve všech případech je ale slyšet, že se hudba má tvářit technologicky starodávně. Kdybych měl vybrat dvě nejlepší skladby (dvě proto, že jsou si velice podobné), bude to "8 Bits" a "I Love 64". Je to kvůli textům, refrény mi úplně vyvolaly bouři nostalgie. 8 bits are enough for me, this is not where I should be. my life is more than information, I want a life beyond emulation. ... I want to upgrade from my simple eight bits, but will you still love me when I'm sixty-four? Tyto pasáže mne inspirovaly k úvaze, jenž by mohla vést i k experimentu. Totiž - když jsem programoval ve strojáku pro Didaktik, jed 1000 na z prvních věcí byla nutnost naučit se převádět 16bitová čísla na 8bitový standard. Šlo o jednoduchou funkci, kdy jsem pak jako programátor mohl využít hodnoty větší, než v rozsahu 0-255. Samozřejmě to byl cyklus výpočtů navíc, takže při navrhování struktury programu bylo vždy rychlejší držet se co nejvíc spíš malých čísel - a ono to opravdu většinou stačilo i na moje herní pokusy (klon Worms a chodbičkový engine na dungeony). Tak jako tak je logické, že podobným rozkladem lze použít i čísla 32bitová, například při programování kalkulačky. Logicky docházíme k jasné věci. Pro procesor Z80 je možné napsat prakticky jakoukoliv rutinu, přeprogramovat klidně Unreal 3 Engine. Software ale bude pochopitelně abnormálně pomalý a když obejdeme hardwarové omezení s počtem barev (což na ZX v zásadě jde), měli bychom být schopni při dostatečném množství paměti emulovat prakticky cokoli. Jádro mé úvahy ale spočívá v tom, že v roce 2010 bychom už nemuseli mít Z80 taktovanou na 3,5 MHz, ale vyhnat to třeba na 4 GHz "multicore". A neomezujme se Z80 - šlo by jenom o to použít takový hardware, který jede na osmi bitech. Krátkou úvahu zakončím otázkou - neslyšel někdy někdo o nějakém projektu, který by z čisté legrace dokazoval, že osm / šestnáct bitů "is enough"? 8 komentářů: Tento komentář byl odstraněn autorem.OdpovědětVymazat Fujtajbl. To to bych nevydržel...OdpovědětVymazat Ale, neznáš Desert Planet? Konkrétně desku Mario Built My Hot Rod? Doporučuji!!! Na jejich webu jsem si našel nějaké ukázky, je to slušné! Dík za tip.OdpovědětVymazat Dobrá muzika, keď rád počúvaš herné soundtracky poobzeraj sa po hudobníkovi menom "Reyn Ouwehand" ma kanál na youtube, jeho Wizzball a Green Beret su perfektný, tiež sa dá stiahnuť jeho koncert z akcie "Breakpoint" rok 2008OdpovědětVymazat Na doporučení z tohoto blogu jsem si pořídil pro PS3 Pixeljunk Shooter, která má taky moc povedený soundtrack. A všechno se to dá poslouchat přímo na webu autorů HFB:OdpovědětVymazat http://www.highfrequencybandwidth.com/ Ano, Pixeljunk disponu 3f0 je skvěle padnoucí hudbou. Díky za link, nějak jsem už zapomněl, kdo to vlastně dělal.OdpovědětVymazat Na tvoji otazku ohledne Z80 existuje jednoducha odpoved. Hledej na wiki termin "Turingův stroj".OdpovědětVymazat To je hezký, ale není to "jen" teoretický stroj? Mně by se spíš líbil brutálně nataktovanej Z80 ;).OdpovědětVymazat


Poznámka nad čarou – veškerý text kombinuje realitu i výmysly a je založen částečně na historických faktech či mýtech a částečně na absurditě. Historický vývoj trpaslíků v dějinách má několik základních větví, které se prolínají, aby nakonec vyústili v univerzální pojetí moderního trpaslíka, kterého všichni známe. K němu ale vedla dlouhá cesta. Germánští trpaslíci První zmínky o trpaslících najdeme v germánských pohádkách a pověstech, kde jsou popisovány malé bytosti s názvem „Gnóm“. Gnómové měli pravděpodobně reálné kořeny v liliputánech, kteří se jako anomálie stali ve společnosti okrajovou záležitostí a byli vyhánění nebo rovnou vybíjení. Odtud pravděpodobně vznikly první pověsti o gnómech skrývajících se v lesích, a kteří kuli odvetu na lidskou společnost, která je odvrhla. Gnóm se ale jako označení stalo příliš konkrétním a proto se setkáme i s obecným označením „Zwerg“, což znamená doslova „pidimužík“ a ze kterého se patrně vyvinulo anglické „Dwarf" (viz. dále). Germánští trpaslíci byli od své podstaty zlí, zakrslí, oblečení do děravého pytle, dlouhé mastné vlasy, ale žádné vousy. Podobně jako další lesní příšery se staly vděčným objektem pro strašení dětí ve formě pohádek. Jejich pomstychtivost byla často důvodem pro přepadání poutníků v hlubokém lese, neboť i početná skupina trpaslíků se mohla snadno skrýt a kdykoli kohokoli přepadnout. Postupem času se s rozvojem mýtů začaly trpaslíkům připisovat další vlastnosti, jako je dlouhověkost a s ní spojená moudrost a ačkoli stále byli považováni za vybájené nepřátele lidí, již jim nebyla připisována výbojnost, ale spíše odtažitost. Také se okolo desátého století po Kristu poprvé ob 1000 jevují zmínky o schraňování cenností a pokladů. V keltském pojetí jsou trpaslíci přirozenou opozicí pro elfy. Jejich ladnost a elegance byla v rozporu s odporností zakrslých, ošklivých, zlomyslných a jízlivých trpaslíků. Nezávisle na tom se ze západu přinesla pověst o existenci „temných elfů“, což měli být kříženci trpaslíků a elfů. Temný elf se tedy občas stalo špatně vykládaným synonymem pro trpaslíka samého. Germánský prototyp trpaslíka se rozšířil po celé Evropě a podle geografické polohy se postupně měnily jejich vlastnosti. Ze severu se však trpaslíci potkali s „konkurencí“ ve formě trollů. Troll je ve své podstatě spíše obr, ale legendy jim přisuzují nejen různé velikosti a schopnosti, ale také podoby – tedy také podobu lidskou – ovšem vždy s nějakou anomálií, typicky ocas. Ve slovanské kultuře se trollové stali vzorem pro vizuál čerta. Trollové jsou takřka vždy ve své přirozené podobě extrémně chlupatí, aby přežili i tu nejtužší zimu. Kombinací trpaslíka a trolla vznikla další vývojová fáze - „Dvergar“. Germánský Zwerg tak byl tedy jen krůček od anglosaského Dwarfa. Dvergarové nebyli vždy nutně drobné postavy, nebyli o moc menší, než lidé. Ve dvanáctém století nacházíme zmínky o hodných trpaslících, kteří pomáhali horníkům v dolech, avšak teprve po masovém rozšíření křesťanství na severu dostala většina mytických postav spíše komediální nádech – tedy včetně trollů a trpaslíků. Přibližně v tomto období je natrvalo sejmuta jejich negativní nálepka a trpaslíci se stávají spíše symbolem kladným. Nordický trpaslík opět nemá přesně definovaný vzhled, ale pozůstatky trollů jsou zřejmé – silné ochlupení, ne nikoli nutně na tváři a subtilnější postava. Jejich vzhled ale dopomohly formovat reálné aspekty událostí v osmém až jedenáctém století. Tím jsou na mysli výbojné vikingské kmeny, které se staly vizuální předlohou pro zlou formu trpaslíků. Ačkoliv jejich pověstné helmy s kravskými rohy nebyly zdaleka tak často používány v praxi, jejich vousy a hlavně sekery se staly předobrazem nordických trpaslíků. Ve třináctém století je tedy podoba trpaslíka takřka přesně definována a stala se základem pro moderní pojetí trpaslíků v současné fantasy. Vědci a historici dělají často tu chybu, že házejí trpaslíky a skřítky do jednoho pytle. Jde ale o velký omyl. Skřítci jsou ve skutečnosti příbuzní vílám, nemají s lidskou rasou absolutně nic společného. Jejich podstata je ryze pohádková a existovali mnohem dříve, než elfové a trpaslíci. Rovněž je jejich výskyt v drobných odchylkách pozorován na mnoha místech na světě nezávisle na sobě. Víly a skřítkové jsou de facto identickým druhem, jen s rozdílným pohlavím. Mají původně společnou velikost – tj. přibližně jednoho palce, avšak víly byly obdařeny schopností létat, jako odraz jejich éterické fyzické podstaty. Nezřídka je tento jev určitou symbolikou lehkosti, elegance a krásy. Zatímco se tak víly staly v lidské velikosti přímou předlohou pro elfy, skřítkové v žádném případě nemají nic společného s trpaslíky. Už jenom jejich 1000 kladná osobnost je předpokladem pro vřelé přijetí v dětských pohádkách. Jsou asociováni s nosiči snů, štěstí, případně bohatství. Oproti tomu skřeti nemají žádný historický podklad. Jde pravděpodobně o moderní zkřížení germánských trpaslíků s trolly nebo o nějakou nepodloženou mutaci. Jejich základem je negativní osobnost, prakticky holé tělo, snížená hygiena a inteligence, ovšem obvykle jsou obdařeni nepřirozenou výdrží a silou. Skřeti se nejčastěji zdržují v podzemí a v jeskyních, na denní světlo vycházejí minimálně, pokud vůbec. Také jejich velikost není příliš odlišná od lidské, takže celkově nejde najít mezi skřety a trpaslíky žádné příbuzenské pojítko. V moderní fantasy jsou navíc tyto dvě rasy morálně postavené proti sobě. Skřet se v angličtině označuje jako „Ogre“, což je obecný název pro strašidlo nebo příšeru, což evokuje jejich vzhled. Každopádně „ogreish“ je označení pro lidožravou obludu, což vede historicky k lidožravým obrům. Špatným překladem se tak můžeme setkat se skřetem ve formě zlobra, který je dneska vnímán, jako soběstačná rasa. Jediným rozdílem mezi skřetem a zlobrem je ve velikosti. Bereme to ovšem pouze jako další důkaz toho, že skřeti a trpaslíci spolu nemají pranic společného. Trpaslíci z Británie jsou velmi ovlivněni vývojem historických událostí ve zbytku evropy a tedy šířením kultury. Bohaté mýty a legendy albionu nezmiňují trpaslíky v žádné podobě, ale za to se to hemží vílami a skřítky. Každopádně nájezdy vikingů a germánů přinesly kontrastní podobu trpaslíků do běžně vnímané mytologie a později se právě v Británii vytvořila vize moderního fantasy trpaslíka. Rozvoj ekonomiky a průmyslu přisoudil skřítkům, ale i trpaslíkům nebývalé technické schopnosti, včetně rozvinuté metalurgie a posedlostí zlatem. Vznikají tak přímé odrůdy trpaslíků – horničtí Koboldi, domácí skřítci Brownies, irští Leprechauni. Všechny tyto variace vznikly pravděpodobně v Británii během prudkého kulturního rozvoje v šestnáctém století. Vrcholem jsou takzvaní Tolkienovští trpaslíci, kterým bude věnována extra kapitola. O původu této rasy není známo příliš informací. Přesto, že vznik jejich existence se datuje více, než jedno století dozadu, není jisté, odkud se vzali a hlavně PROČ se vzali na povrchu zemském. Jejich původ je v principu nepochybně zakořeněn v zahradních skřítcích, a proto je pravděpodobné, že vznikli v Británii. S podivem přitom je, že se ve vnitrozemí vyskytují ojediněle, nejčastěji byli k nalezení v obrovských rodinách na hraničních přechodech mezi východním a západním blokem Evropy. Geometrická řada rychlosti jejich množení se dá vysvětlit pouze jediným způsobem – sádra. To je totiž základní stavební kámen jejich těla. Odborníci vedou vášnivé pře, proč se sádroví trpaslíci tak rozmáhají zejména v pohraničí, když nejznámější ložiska sádrovce jsou v Brdech a u Bíliny. To také vede k teorii, že sádrový trpaslík je hermafrodit, jelikož výskyty ženského pohlaví jsou velice řídké a není vyloučeno, že jde o sádrové trpaslíky – transsexuály. Nejvíce ale vědcům láme hlavu j 1000 ejich nejednotný vzhled. Před rokem 1937, kdy byl natočen oslavný film sádrových trpaslíků „Sněhurka a sedm sádrových trpaslíků“ je jejich vzhled prakticky neznámý (rysy takto starých sádrových trpaslíků jsou obvykle strhané a nelze z nich nic usuzovat), zatímco po tomto roce jsme dostali sedm archetypů vzhledu, které se mírně kombinují. Velká hlava k proporcím ke zbytku těla, zásadně bílé vousy (ale jsou známé i exempláře bez vousů), výrazné barvy ošacení i čapky, růžová pokožka, velké oči a uši, obvykle i nos (červený). Nezřídka trpí obezitou, pokročilou demencí, což ústí v jejich velice neobvyklé chování, které závisí na situaci. Jejich hlavní vlastností je absolutní nehybnost, když se na ně díváme. Sádroví trpaslíci mají ve zvyku znehybnět v jedné poloze, kterou oni nazývají za přirozenou, vždy v okamžiku, kdy se na ně podíváte. Bohužel, pokročilá demence mnohých znamená, že přirozená poloha je například se spuštěnými kalhotami a s vystrčenými hýžděmi, jindy s prstem v tělním otvoru a podobně. Souvisí s tím také zvláštnost přijímání potravy. Nejsou-li ve svém přirozeném prostředí (tj. blízko hraničních přechodů), vyskytují se jednotlivě (výjimečně i ve skupinkách – viz. dále) zejména v lidských zahradách. Původní domněnka, že je živí vlhkost okolní půdy byla velice rychle vyvrácena, když testy prokázaly, že lidští majitelé zahrad trpí nemocí a to buď – špatný vkus nebo nízká inteligence (případně obojí). Trpaslíci se prokazatelně živí mozkovými alfa-vlnami, které tito lidé produkují. Čím méně vkusu, tím více alfa-vln a tedy i vyšší pravděpodobnost výskytu více sádrových trpaslíků v jedné zahradě – které mohou přerůst v extrémních případech až v malé kolonie. Přestože počet sádrových trpaslíků v současné době má spíše klesající tendenci, stále je běžné na ně narazit. Vzhledem k tomu, že jejich tělo fakticky netvoří organická hmota, odmítají někteří ortodoxní trpaslologové uznat sádrové trpaslíky za živočišný druh, ale koncil v Kostnici jasně uznal právo na život sádrovým trpaslíkům a extremisté byli upálení pro podezření z rasismu. Předmětem současného bádání je, proč se sádroví trpaslíci hýbají ve společnosti Sněhurky, Prince a Zlé královny, ale jinak se před lidmi hýbat stydí. První hypotézy naznačují, že zmíněné tři osoby mají tak silnou produkci mozkových alfa-vln, že se to nedá vydržet. Jde jednoznačně o nejznámější druh trpaslíků, který se rozšířil po celém světě a to zejména po roce 1937, kdy J.R.R. Tolkien poprvé sepsal knihu Hobbit, kde se jimi (okrajově) zabývá, masověji pak kolem roku 1954 s vydáním první knihy Pán Prstenů, kde moderní trpaslík vystupuje v jedné z hlavních rolí. Soupeření se sádrovým trpaslíkem (všimněme si, že počátek jejich existence je datován do stejného roku) bylo těžké, ale rozhodující slovo měl až rok 2001, kdy byla kniha Pán Prstenů – Společenstvo Prstenu zfilmována a tak dostali trpaslíci jednoznačnou ikonu jak po stránce vzhledu, tak po stránce duchovní. Tím byli sádroví trpaslíci prakticky odsouzeni k vyhynutí. Pravdou ale je, že J.R.R. Tolkien není autorem moderního trpaslíka, jen se podílel na jeho rozšíření mezi prvními a pomohl tak vytvoření fenoménu. Za sp d1 oluautory moderních trpaslíků bychom mohli považovat třeba i Gary Gygaxe, jednoho z hlavních autorů stolní hry Dungeons & Dragons, která ve své mutaci Dračí D 1000 oupě je známá i u nás. Tolkien v zásadě udělal mix mezi nordickým a germánským trpaslíkem, který obohatil o modernější prvky trpaslíků z Británie. Unifikace jejich historie umožnila přesnější výklad jejich zvyků a tradic, stejně jako morálních hodnot. Průměrný moderní trpaslík měří 110-150 cm v dospělosti, avšak má upravené proporce oproti lidem. Šířka v ramenou a velikost hlavy odpovídá stejně starému muži lidské rasy. Trpaslíci tak mají kratší končetiny a tělo, strukturou jsou ale identičtí. Bezvýhradně vždy mají husté a dlouhé vousy, klidně i do půli těla, stejně tak vlasy na hlavě, což ale neznamená, že nemívají pleš. Vousy si s oblibou splétají to ozdobných copů, ale zároveň jim nedělá potíže používat je místo ubrousku při jídle. Jejich schopnosti jsou vázané zejména na technologický pokrok. Dovedou zručně kutat šachty, rozeznávat cenné kamení, velice dobře zpracovávat kovy pro všechny účely, stejně tak ale dřevo i kámen. Ačkoliv tíhnou k hodnotným materiálům, jsou vysoce morální a neuplatitelní, nesnášejí narážky na svou velikost a už vůbec ne hmotnost – dospělý trpaslík je z velice těžkých kostí a svalů, takže přes svou velikost mohou vážit zrovna tolik, jako člověk. Jejich kultura není příliš bohatá, ale o to výraznější. Jejich bohové se takřka vždy vážou k průmyslu, přesto jsou vyhlášení pivaři a svedou uvařit pivo, které by běžného člověka přizabilo. Nevyhýbají se lihovinám, ale neholdují jim. Preferují raději hustší tekutiny, jako je medovina a nejoblíbenější pochoutkou je pečené maso na tisíc způsobů. Díky svému velice svalnatému vzrůstu a přirozené tvrdosti jsou trpaslíci často vyobrazováni, jako válečníci. Přesto je jejich politikou spíše hledět si svého, výbojní jsou pouze z donucení nebo v ohrožení. Není nemožné také potkat trpaslíky se sklony v jemnější vědě jako je optika, vzduchoplavectví nebo termodynamika, i když nejmodernější trpaslíci jsou spojováni s dynamitem. Jsou velice odhodlaní a dovedou se obětovat. Bylo by hloupé o nich říci, že mají nízkou inteligenci, naopak, ale s pocitem vlastní sebejistoty a sebevědomí zkrátka neplánují nic dopředu, takže některé jejich kroky by vnější pozorovatel označil za unáhlené nebo rozporuplné. V aktuálním okamžiku se nejvíce moderních fantasy trpaslíků pohybuje v počítačové online hře World of Warcraft, ale i v mnoha dalších fantasy hrách, kde tvoří stejně podstatnou roli, jako populární elfové. Čím dál více je ale vidět trpaslíky i běžně na ulicích ve velkých lidských městech, nemluvě o tom, že tento fenomén ovlivnil celosvětovou kulturu natolik, že mnozí lidé se k trpaslíkům hlásí nebo se jim dokonce chtějí záměrně podobat. Je mnoho tezí o trpasličích ženách. Primitivní úvaha o oboupohlavnosti trpaslíků (ať už germánských nebo moderních) byla vyměněna za sofistikovanější představu, že trpaslice jsou od trpaslíků k nerozeznání právě díky hustému vousu a vlasu. Jde o jednu z největších záhad trpasličího světa, kterou si každý badatel vykládá po svém. A jelikož je o trpaslicích velmi málo napsáno, je tomu tak i v tomto případě.


Sedm smrtelných hříchů investování - Patria.cz Sedm smrtelných hříchů investování Události posledních pěti let, kdy svět zasáhla finanční, dluhová, bankovní a další krize, měly být pro investory velkou školou. Přesto mnozí stále opakují tytéž chyby a, jako dřív, podléhají špatným vzorcům chování. Bez rozmyslu se řítí za módními trendy, nechávají se strhnout davem, dívají se slepě do minulosti, nevěnují pozornost důležitým detailům a nikdy nemají dost. Deník Wall Street Journal téma konzultoval s psychology a správci portfolií a přišel se sedmi největšími a nejtypičtějšími hříchy, kterých se lidé na finančních trzích dopouští. Nabízí také rady, jak se od nich uchránit. 1) Chtíč a honička za minulými výnosy Víra v to, že výkonnost akcie, komodity nebo fondu z posledního roku či dvou je nějak směrodatná pro budoucí vývoj, je podle odborníků jednou z největších pastí investování. Než vypukla finanční krize, lidé vložili obrovské prostředky do realitního trhu v přesvědčení, že ceny domů nemohou nikdy klesnout. Podobně tomu bylo se zlatem, které zdražovalo přes desetiletí a obzvlášť v posledních letech se kolem něj rozjela masivní propagační kampaň v médiích i odborných publikacích. Lékem na bezhlavé následování loňských tabulek je podle finančních poradců pohled na vývoj sledovaného aktiva v mnohem delší perspektivě. Grafy historických cen leckdy pomohou otevřít oči. Zlato sice zdražovalo od roku 2001 až donedávna, ale dlouhodobě zaostává za akciemi a sotva drží tempo s inflací. Investoři také nezřídka nedosahují ani výnosů nabízených v průměru podílovými fondy. Nastoupí do nich totiž, až když se fondům začíná hodně dařit, a vystupují krátce poté, co výkonnost klesne. Ve výsledku propásnou počáteční zisky a zaregistrují větší ztráty. Podle konzultantské společnosti Morningstar činil průměrný výnos amerických akciových podílových fondů v posledních 15 letech 6,6 % ročně, zatímco individuální investoři si v těchto fondech přišli jen na 4,6 %. Lepší je proto zachovat chladnou hlavu a nenechat se zlákat svádivou reklamou nabízející nejnovější žhavé investiční tipy. 2) Pýcha a přílišná sebejistota Pan Smith si chtěl opatřit akcie Miscrosoftu při jejich IPO v roce 1986. Jelikož během prvního dne obchodování cena vystřelila z 21 USD na 27 USD za kus, rozhodl se počkat na korekci. Jenže ta nikdy nepřišla, a tak pan Smith promarnil slušnou příležitost a jen sledoval, jak se titul šplhá až k 60 USD za kus v roce 1999. Investoři, obzvlášť nováčci, by si neměli nalhávat, že o finančních trzích či situaci konkrétní firmy či produktu ví víc než ve skutečnosti. Zdravá dávka pochybností a pokory nikdy neuškodí. Nejlepším pomocníkem je zpravidla názor nezaujaté třetí strany. Může se jednat o finančního poradce, blízkého kamaráda či příbuzného, který nebude dopadem rozhodnutí přímo ovlivněn. Někteří se sdružují ve spolcích, jiní navštěvují semináře nebo konference. Důležité je neuzavírat se před názory druhých. 3) Lenost a poplatky Investoři často nedávají pozor na detaily. Vidí slavné jméno v čele fondu nebo výnosy z posledních let a už se nezajímají o poplatky a další náklady s investicí spojené. Místo aby si pořídili levný indexový fond, který pouze sleduje vývoj jednoho podkladového instrumentu (např. S&P 500) a na výdajích z výnosu odečítá pouze 0,05 %, koupí si podílové listy v aktivně spravovaném fondu a nechají se zbytečně obírat. Podle řady studií přitom dražší fondy zpravidla zaostávají za levnější konkurencí. 4) Závist a touha po výjimečnosti Co je lepší než skvělá příležitost? Skvělá příležitost nabízená pouze vám. Před IPO Facebooku zažili správci portfolií návaly lidí toužících po akciích trendy sociální sítě. Skutečnost, že k dispozici bylo jen omezené množství akcií, prý horečku jen umocňovala. „Vyvolení šťastlivci“ poté sledovali, jak cena klesá z upisovacích 38 USD pod 20 USD za akcii. Princip exkluzivity pro lákání dalších a dalších nebohých dušiček do své pyramidové hry uplatňoval i Bernard Madoff, který si odpykává 150 let (už jen 145) žaláře za podfuk století. Madoff nebyl žádný amatér, do svého klubu přijímal jen omezený počet klientů ročně. 5) Zlost a neschopnost přiznat vlastní chybu Prohrávat peníze na burze se nelíbí nikomu. Lidé nakoupí za 100 USD, s nervy na dranc sledují propad na polovinu, pak třetinu. Ale neprodají – a čekají na zázrak. Averze vůči ztrátám, jak jev nazývají psychologové, je velmi častým jevem. Řada investorů se jako klíšťata držela propadajících technologických titulů po roce 2000 a akcií bank po roce 2007. Neschopnost přiznat si chybu a smířit se se ztrátou může být pro portfolio zničující. Investoři by se proto neměli ohlížet jen na technickou analýzu či dokonalou znalost finančních výkazů vyvolené firmy, ale brát v potaz celkovou makroekonomickou situaci. 6) Nenasytnost a neschopnost odříkání Proč se omezovat, když život nabízí tolik úžasných lákadel a příležitostí už teď? Dovolená v Karibiku, domácí kino, nadupaný sporťák – a tak by šlo v možnostech utratit peníze, které bychom mohli potřebovat, nebo dokonce ještě nemáme, pokračovat dál. Nízká úroveň úspor je v řadě rozvinutých ekonomik považována za vážný problém. Lidé vnímají důchod jako něco velmi vzdáleného, co se jich zatím vůbec netýká. Někde se spoléhají na stát, někde před otázkou živobytí ve stáří prostě zavírají oči. Měli by si ale zkusit odpovědět například na to, jak si představují svůj životní styl po odchodu z pracovního procesu, či jen kdy by k tomu mohlo dojít. Někteří poté dospívají k šokujícímu zjištění, že za x let, které jim zbývají, si už tolik našetřit nestihnou. 7) Lakota a stádní myšlení Když se burzy v roce 2008 hroutily, investoři brali hromadně do zaječích a převáděli celé portfolio na hotovost. To samé se teď děje na dluhopisovém trhu, který se otřásá kvůli obavám z dopadu omezování QE. Nejlepší obranou proti panickým výprodejům či nákupním horečkám je dlouhodobý, promyšlený investiční plán, kterého je třeba se držet bez ohledu na mediální humbuk kolem událostí všedního dne. Investoři by si měli udělat jasno v tom, jakou část portfolia chtějí držet v akciích, dluhopisech a dalších aktivech a s jakými výnosy počítají. Mírné úpravy jsou možné, ale spíš v řádech jednotek procent.


Dá se říci..


Kudy z neoliberální pasti? | | A2 – neklid na kulturní frontě Odříkání a sebeovládání jako lék na psychosociální krizi Neoliberalismus je z hlediska duševního zdraví nebezpečná ideologie a jeho fungování velmi připomíná průběh maniodepresivní psychózy. Řešení současné situace západní společnosti by mohlo spočívat v konceptu „austerity“, přizpůsobeném tak, aby z úsporných opatření měla prospěch společnost, nikoli ekonomika. Musíme jednat, o tom není pochyb. Existují však otázky, na které neumíme dobře odpovědět. Jak bychom měli reagovat? A na koho nebo na co? Pokud nás takové otázky napadají, znamená to, že je tu zásadní problém. Ještě před nedávnem byla společnost strukturována pomocí minimálně čtyř odlišných polí – politického, náboženského, ekonomického a kulturního, přičemž pole náboženské a politické dominovalo. Dnes se zdá, že tyto sféry vlivu vymizely. Politici jsou materiálem pro komiky, o náboženství se vyplatí pomlčet a každý je dnes umělec. Zbývá pouze poslední dominantní diskurs: ekonomický. V současnosti žijeme v neoliberální společnosti, v níž všechno a každý byl redukován na komoditu. Navíc se tento krutý čin spojil s představou takzvané meritokracie, mýtem selfmademana – zda uspějete nebo ne, závisí čistě na vás a nejdůležitějším kritériem úspěchu jsou peníze a zisk. Poselství dneška zní: Dokud je to výnosné. Tento neoliberální diskurs se neomezuje pouze na ekonomickou sféru, ale je všudypřítomný v celé společnosti v oblastech, jako jsou zdravotnictví, vzdělávání, výzkum nebo média. Jeho vliv sahá však ještě dál. Neoliberalismus se do naší identity začlenil takovým způsobem, že se mu podařilo stát se neviditelným. Odtud pramení myšlenka, že se nacházíme na konci dějin, že jsme dosáhli bodu, v němž můžeme zdánlivě vyloučit veškeré další ideologie, protože neoliberalismus znovu oprášil myšlenku „podstaty člověka“. „Takoví prostě lidé jsou,“ říká, „od přírody sobečtí a zkažení.“ Vždy se budou starat o svůj vlastní prospěch a uspokojení, vždy budou setrvávat s ostatními v neustávajícím boji – jde přece o přežití nejživotaschopnějších a sobeckých genů, že? Kdokoli si myslí opak, je označen za naivního a hloupého. „Vrať se na zem,“ zní ironická rada. Stejnou ironii můžeme najít v takzvané reálpolitice, která vytváří skutečnost, a přitom předstírá, že z této skutečnosti pramení. Podobným způsobem byla minulá realita zničena tak, že se doslova stala pro mladší generace nepředstavitelnou. Heslo Margaret Thatcherové „Nic jako společnost neexistuje“ se během posledních třiceti let stalo překvapivě přesvědčivou skutečností. Je důležité si uvědomit, že nejdůležitější výsledek neoliberalismu je naše realita. Přitom je neoliberalismus neetický, z ekonomického hlediska je selháním, na sociální úrovni je katastrofou a na psychologické úrovni je naprosto nebezpečný. Je selháním na ekonomické úrovni, ačkoli to je přesně ta oblast, kde fungovat měl. Nejsem ekonom. Ale sjednocený a volný trh nás měl zásobit lepšími výrobky a službami, které měly být i levnější, a ve skutečnosti se stal přesný opak. Mnohé výzkumy ukazují, že rovnostářštější ekonomika je nejen produktivnější, ale také výkonnější. Porýnský hospodářský model je naprosto nadřazený modelu anglosaskému a druhý jmenovaný je příčinou ohromného nárůstu sociální nerovnosti. To nás přivádí k druhému bodu mé analýzy: neoliberální katastrofa probíhající na sociální úrovni. Vezměme například Velkou Británii – tamější hladina příjmových nerovností vzrostla v posledních třiceti letech tak dramaticky, že střední třída prakticky mizí. Sociologický výzkum Richarda Wilkinsona a Kate Picketové ukazuje, že existuje zřetelná korelace mezi úrovní příjmové nerovnosti na jedné straně a v podstatě všemi důležitými psychosociálními kritérii zdraví na straně druhé. Čím větší je v určité v oblasti příjmová nerovnost, tím více se vyskytuje duševních poruch, těhotenství dospívajících, vzrůstá dětská úmrtnost, agresivita, kriminalita, užívání drog a léků a klesá průměrný věk dožití, zhoršuje se fyzické zdraví, výsledky vzdělávání, klesá sociální mobilita. Navíc tyto výsledky odpovídají všem vrstvám populace a nejsou omezeny jen na nižší třídy. To nejhorší z nás Neoliberalismus je nesmírně nebezpečný i z hlediska psychologie. Vyvolává v lidech to nejhorší a zároveň potlačuje to nejlepší. Nejprve se tento vliv omezoval na pracoviště, ale nyní prostoupil vzdělávací systém, kde určuje budoucí identitu. Finanční boje mezi evropskými zeměmi ilustrují, jaký dopad má neoliberální meritokracie na lidi. Solidarita se stává drahocenným luxusem a musí ustupovat dočasným koalicím, v nichž je hlavním cílem „dostat z toho co nejvíc“ na úkor ostatních. Hluboké sociální vazby s kolegy jsou prakticky vyloučeny, protože chybí téměř jakékoli emocionální zapojení do vlastní práce, natož sepětí s firmou nebo organizací. Šikana bývala problémem, který se objevoval pouze na školách, ale nyní je plně přítomna na pracovištích. Je typickým symptomem impotence, při níž jsou frustrace přenášeny na slabší členy. Hluboko uvnitř najdeme strach, od úzkosti ze selhání až po sociální strach z příliš děsivých druhých. Podle sociologa práce Richarda Sennetta pokles autonomie a rostoucí závislost na vnějších faktorech a také stále proměnlivější nároky jsou příčinou infantilizace mezi zaměstnanci. Dospělí podléhají dětinským záchvatům vzteku, žárlí kvůli nicotnostem, říkají milosrdné lži, nevyhýbají se podvádění a hýčkají si směšné pocity nadutosti a mstivosti. Je to nevyhnutelný výsledek systému, který nedovoluje nezávislé uvažování a práci. Když s někým zacházíte jako s dítětem, existuje dost velká šance, že se tato osoba začne jako dítě chovat. Ještě důležitější je vnitřní podkopávání sebeúcty. Jak zaznívá od Hegela po Lacana, úroveň sebeúcty se odvíjí od uznání, kterého se nám dostává. Sennett v práci The Corrosion of Character (Koroze charakteru, 1998) vyslovuje stejné přesvědčení, když nechává moderního zaměstnance klást si otázku: „Kdo mě potřebuje?“ Pro zvyšující se počet lidí odpověď zní: „Nikdo.“ Jsou součástí rostoucí skupiny lidského odpadu. Pokud motto společnosti zní „Každý může být úspěšný, když se do toho pustí“, znamená to, že čím dál tím víc lidí zakouší pocity ponížení, viny a studu. Náš vzdělávací systém v tom hraje klíčovou roli. Ještě před nedávnem bylo vzdělání ceněno hlavně kvůli své sociální hodnotě. Účelem bylo dodávat vysoce vzdělané občany schopné kritického myšlení, kteří díky svému osobnímu rozvoji mohli přispět ke zlepšení společnosti. Tato filosofie dnes zní neuvěřitelně hloupě a staromódně. Univerzity, ty jednoduché továrny na vědění, jež mají formovat vysoce a specializovaně kvalifikované studenty, kteří mohou být přesunuti přímo do konkrétního průmyslového odvětví? Aby toto usnadnili, dodali jistí významní manažeři a politici během krize roku 2011 velmi konkrétní návrhy: zvýšit registrační poplatek pro všechny obory, které nejsou přímo napojeny na firemní sektor a jejichž cílem není vytváření zisku. V případě, že se někdo nechce přizpůsobit, a přesto se rozhodne přihlásit do nevýdělečného „výcviku“, měl by být penalizován kratší dobou podpory nebo zrušením veškerých výhod. Třešničkou na dortu byl návrh testovat schopnosti dětí, aby mohly být okamžitě zařazeny do správného hospodářského odvětví. Co se stalo s naší kritičností? Moje odpověď zní, že tento způsob myšlení je nyní součástí naší identity – neoliberální reality show nejenže předepisuje každodennost, ale také podobu vzdělávání. Nevědomky uvažujeme neoliberálně a předáváme to dál svým dětem. Proč jsme potom tak pobouřeni, když evropský výzkum (zpráva ICCS) naznačuje, že naši studenti vykazují velmi špatné demokratické a společenské postoje? Dáváme přednost tomu nepřiznat si, že přesně takové jsou následky našeho na kompetence orientovaného vzdělávání. Jedno z poučení 20. století zní, že každá diktatura se chytá příležitosti použít vzdělání jako nástroj k indoktrinaci dětí myšlenkami, které znemožní jejich rozvoj v kritické, nezávisle uvažující lidi. Lidem není potřeba říkat, co si mají myslet, jakýkoli druh indoktrinace je ztrátou svobody a zvlášť vzdělávání by tomu nemělo být podřízeno. Model kompetencí našel úrodnou půdu v tomto pedagogickém vakuu. Původní záměry byly ušlechtilé: potřebujeme učit dovednosti, které budou důležité v pracovním životě. Za krátkou dobu jsme si ale všimli důležitého obratu od praktických dovedností (například jazykových) k osobnostním charakteristikám (flexibilita) a nakonec k osobnosti jako takové (člověk jako manažer vlastního života). Spojení s neoliberalismem se vyjevuje v obvyklých frázích jako „vědění je lidský kapitál“, „dovednosti vytvářejí kapitál, který musí být udržován a rozvíjen“, „studium je dlouhodobá investice“ a podobně. Úkolem je sebeřízení a podnikavost (entrepreneurship). Mladí lidé mají sami sebe chápat jako firmu, v níž vědění a dovednosti slouží ekonomickému zájmu a zvyšují tržní hodnotu. Nemělo by nás potom překvapovat, když jejich první otázka je: „A co z toho budu mít?“ Plakat pak nad sobectvím a materialismem mladých je přinejmenším trošku pokrytecké. Tato nová identita – člověk jako podnikatel (entrepreneur) – adoruje úspěch jako nový životní cíl. To mi umožňuje vrátit se k mým dvěma úvodním otázkám. Jak bychom měli reagovat, na co nebo na koho? Polskobritský sociolog Zygmunt Bauman šikovně shrnuje paradox naší doby: „Nikdy jsme nebyli tak svobodní. Nikdy jsme se necítili tak bezmocní.“ Jsme svobodní ve smyslu, že můžeme kašlat na náboženství (ovšem pozor s islámem a židovstvím), sexuálně se od nás čeká, že zkusíme skoro všechno, co bylo dříve zakázáno, a můžeme se stát stoupencem politického hnutí, jakého jen chceme. Proč? Protože na ničem z toho už nezáleží. Kromě ekonomiky, hlupáčci! Proti komu máme bojovat nebo na co reagovat, je velmi nejasné. Každý si stěžuje na „systém“, ale nikdo neví, co to znamená, a odtud pramení naše bezmocnost a následné „nesmyslné“ násilí. Stávky v minulém století mohly mít nějaký dopad, protože měly jasného nepřítele: majitele. Ti byli nahrazeni ratingovými agenturami, burzami a schůzemi akcionářů. Z psychoanalytického hlediska není současná stávka ničím jiným než sebepoškozováním. Stejně jako u pacienta, který ztratil veškerou chuť do života a řeže do svého vlastního těla. Stejně se chovala i nezaměstnaná vzdělaná mládež na francouzských předměstích, když ničila své vlastní čtvrti. Zítra se vše vrátí do normálu, až na to, že se pacient stane ještě víc pacientem. Úsporností proti neoliberalismu Klíčovou otázkou je, jak se s tímto anonymním systémem vypořádáme? Existuje kouzelné slovo „austerity“, jehož význam může být vyložen velmi odlišně. Používat „austerity“ ve smyslu zachránit ekonomiku, tedy udržet neoliberalismus naživu, by bylo projevem hlouposti a neetického uvažování. Použít „úspornost“ ke změně systému na druhé straně vyžaduje odvahu a porozumění. Nejprve se na tento návrh podívejme z ekonomického hlediska, na makrosociální úrovni. Mnoho odborníků se shoduje v nezbytných opatřeních, která by měla být přijata: Spořitelny by měly být zcela odděleny od investičních bank. Daň z příjmu by měla být tak nízká, jak je to jen možné, daň z investic a spekulací by měla být naopak co nejvyšší. Je nutné snížit příjmové nerovnosti a ujistit se, že korporace fungují transparentně. Ze své perspektivy a zkušenosti bych rád dodal následující: Učiňme ze vzdělávání znovu „Bildung“, zaměřme jej cíleně znovu na etiku, předávejme jej prostřednictvím učitelů, kteří mají autoritu, a zapomeňme na démona konkurence tak rychle, jak je to jen možné. Učiňme zdravotnictví nezávislým na světě zisku. Obnovme veřejný prostor a investujme všechno do podpory skutečných sociálních sítí. Toto rozhodnutí musí být provedeno na politické úrovni, a pokud možno v celoevropském měřítku. Výše zmínění odborníci také hovoří o prohnilém politickém systému, který je neschopný činit rozhodnutí a hledá spásu jinde. Žádné „jinde“ neexistuje. Tohle je to, s čím musíme pracovat. Současné šedé myši potřebují naléhavě vyměnit politickými stranami z celého barevného spektra, z nichž každá usiluje o prosazení své konkrétní ideologie v demokratické soutěži s jinými ideologiemi. Akciový trh nemá co dělat v politice a ekonomika musí být a vždy zůstane podřízena společnosti, a ne naopak. Úsporná opatření jsou nezbytná, to je jasné. Na Západě si žijeme vysoko nad poměry, ale z úsporných opatření musí mít prospěch společenství, nikoli ekonomika. Nyní si pojďme promluvit o individuální úrovni. Výše uvedená řešení se zdají být proveditelná, protože odrážejí vnitřní přesvědčení: druhý je na vině, já jsem jen oběť. Čili: druhý (imigrant, nezaměstnaný, chamtivý bankéř, nemilosrdný manažer) se musí změnit, pak bude všechno zase lepší. Bohužel tento luxus jasného nepřítele dnes nemáme (bez ohledu na to, že určitá politická strana si může nějakého najít a bude mít zaručený úspěch). Ve chvíli, kdy nám chybí nepřítel, budeme kolem sebe divoce mlátit a nakonec se pouze v depresi schoulíme někde do koutka. Toto chování odráží stav akciového trhu, který buď stoupá, jako kdyby trpěl ADHD, hyperaktivitou s poruchou pozornosti, nebo se hroutí v depresi. Bipolární porucha – čili maniodepresivní psychóza – se k neoliberalismu dokonale hodí. V obou případech jsme přesvědčeni, že příčinou je něco mimo nás, že existuje kouzelná pilulka nebo možná nový „Führer“, který nás vyléčí a zachrání od zlého, aniž by hýbl prstem. Nejen že se to nestane, ale dělali bychom tak totéž, z čeho obviňujeme naše politiky. Všichni jsme se stali neoliberály. Nepřítel dlí v našem myšlení a chování – a právě tam musíme učinit potřebné kroky ke změně. Důležitým prvním krokem je opustit cynismus, jímž moje generace v současnosti trpí. Je to cynismus, s nímž snadno přistoupíme na neoliberální konstrukci jako výlučnou pravdu. Jistě, sobectví, soutěživost, agresivita, to všechno jsou lidské vlastnosti. Banalita zla je realitou. Ale altruismus, vůle spolupracovat, solidarita – banalita dobra – jsou lidské vlastnosti úplně stejnou měrou. Je to naše prostředí, co určuje, jaké znaky převládnou, a jsme to my, kdo rozhoduje, jak bude naše prostředí vypadat. Existuje dostatečné množství důkazů, že se cítíme lépe, když pro druhé něco znamenáme a dostává se nám uznání a ocenění za to, co děláme. Takové pocity štěstí jsou v příkrém rozporu s typickou náladou dneška, depresivní hedoné, depresivním potěšením (pojem „depressive pleasure“ pochází od teoretika kultury Marka Fishera). Člověk trpící depresí bývá deprimován svou bezmocností: není nic, co můžu udělat, nic nepomáhá, je to chyba mých genů, mého nešťastného dětství. Do jisté míry to bývá pravda, ale zároveň takové přesvědčení zabraňuje změně. Pacient s depresí se může ze svého stavu dostat pouze tehdy, když má moc se rozhodovat a nese na bedrech určitou míru odpovědnosti. Totéž lze aplikovat na deprimované konzumenty, jimiž jsme se v poslední době všichni stali. Namísto konzumentů se musíme stát opět občany. Pokud chceme, aby politika sloužila veřejnému zájmu, pak musíme prosazovat veřejný zájem namísto našich osobních preferencí. A to také vyžaduje přísné odříkání, které by mělo být doprovázeno vývojem nového typu etiky, protože návrat k minulému je nejen nemožný, ale také nežádoucí. Jak vést dobrý život Na závěr bych chtěl zdůraznit právě tuto myšlenku, inspirovanou posledními přednáškami Michela Foucaulta. Etika založená na klíčovém konceptu péče o sebe může být tím nejlepším doplňkem současné individualizace. Ve světle výše řečeného musí toto prohlášení znít velmi podivně. Nejsou snad individualizace a vyhrocená starost o sebe přesně těmi koncepty, jejichž vinou jsme se do aktuální situace dostali? Tento typ reakce dokládá, na jaké úrovni nás neoliberalismus přesvědčil, že péče o sebe zastupuje pouze soukromý zájem, a proto musí být automaticky ve sporu se soukromými zájmy druhých. Takové pojetí je skutečně přesným opakem pravého významu péče o sebe, protože opomíjí dvě ústřední otázky: Co pro mne znamená „dobrý život“? A jak mohu tento „dobrý život“ vytvořit ve vztahu k druhým? Na tyto otázky existuje spousta různých odpovědí, nicméně každý etický systém bude obsahovat jeden ústřední prvek: dobrý život a jeho utváření ve vztahu k druhým musí být založeny na sebeovládání. To je ovšem v naprostém protikladu k současnému oslavování neomezené spotřeby a závazku růstu. Péče o sebe nevyhnutelně vede k umírněnosti a odvaze osvobodit se z otročení vlastnímu tělu nebo otročení druhému a také od soudobého požadavku depresivního požitku. Na této úrovni „odříkání“ znamená usilovat o dobrý život. Taková péče o sebe vede k informovanému občanství a je provázaná s péčí o ostatní. To zase zajišťuje pocit smysluplnosti, který může být sdílen s ostatními, což může směřovat k nějakému druhu pozapomenutého kolektivního odporu. Kolektivní hnutí občanské neposlušnosti zaměřené proti neetickým pravidlům se ukáže být mnohem účinnější než generální stávka, která může současný systém pouze posílit. Autor je psychoanalytik a klinický psycholog. Z anglické verze textu Austerity – in support of neoliberalism or to fight against it, publikovaného 1. 2. 2012 zpravodajským portálem DeWereldMorgen.be, přeložila Marta Martinová. Redakčně kráceno.


NÁRODNÍ LISTY HLAVNÍ REDAKCE ČESKOSLOVENSKO - ÚVODNÍKY A ČLÁNKY A FEJETONY - PROFIL JANA VALENTY PRO NÁRODNÍ LISTY A ALMANACH-LUMÍR PROFIL JANA VALENTY PRO NÁRODNÍ LISTY A ALMANACH-LUMÍR JAN VALENTA 16.01.1948 PROFIL ČLENA NEZÁVISLÉHO SVAZU AUTORŮ. Jan Valenta se narodil v Děčíně před únorovým převratem v živnostenské rodině Janu a Anně Valentovým. Rodiče se vrátili společně s oběma prarodiči z Vídně do Prahy anabází přes Západní Čechy, kde vítali své příbuzné z obou stran rodiny, příslušníky našeho armádního sboru a z odboje . Většina z rodiny se usadila v pohraničním městě Děčíně, na okraji v Krásném Studenci a Bělé, kde získali domky, dědečkovi Josefovi byla vrácena vila po záboru z roku 1938-39 . Druhý dědeček Jan získal konfiskát v Bělé , předměstí Děčína . Poté, co se odstěhoval otec s matkou do Prahy bydleli nejprve poblíž centra a posléze na Břevnově a blízko školy v Bubenči . Jan střídavě navštěvoval I. Stupeň na Břevnově, II. stupeň na velké škole v centru Dejvic. Ještě, kde bydlela jeho rodina na Břevnově, zorganizoval se svými sestřenicemi domácí představení pohádky, kterou i režíroval z vlastního námětu. Od školních let se zajímal o historii svého národa a celého světa. Jeho rod bydlel i v Uněticích a Horoměřicích, strýc Karel byl pěvec Národního divadla a vzdálený strýc Eduard spisovatelem, strýc František žijící po únoru 1948 jako středoškolský profesor v Turnově měl obrovskou knihovnu, kde Jan při prázdninách čerpal mnohé podněty. U prarodičů nacházel další, zejména tehdy zakázané knihy a velkou knihovnu měl i jeho otec. Biflovaná škola mu moc nešla a tak se vzdělával bokem. Hojně navštěvoval Muzea a galerie, díky spolužačkám poznal dvě dcery slavného spisovatele Václava Čtvrtka Evu a skladatele Karla Vacka Jarmilku ( hit-polka) . Navštěvoval místa našich slavných i méně slavných dějin a zrodu naší vlasti, což formovalo jeho charakter. Často diskutoval v rodině a mimo ní, oblíbené měl referáty na Obchodní škole kde dominoval. Prospěch mu nedovolil studovat výše a tak nástavbou se stal vedoucím obchodních jednotek už od 20. let, kdy nuceně opustil vojnu díky chorobě z mládí . V roce 1968 zakládá klub, jako součást ČS svazu klubů po tom co se podílel na likvidaci ČSM v mateřském podniku. Jeho nadřízeným v práci byl Ing. Jaroslav Prokop , syn slavného podnikatele a předního funkcionáře NDS před válkou . Firma PROKOP – HAAS – ČÍŽEK měla největší renomé v obchodě . Jeho profesí byla specializace na České sklo a keramiku, odbýval si praxi na Národní třídě. V rámci Podnikového klubu, který pořádal pod pedagogickým dozorem profesorky Jarmily Radechovské ( emigrovala roku 1969) založil Umělecký soubor a stal se jeho principálem pod názvem AKROPOL uvedl svou prvotinu, pásmo NEŘESTI STARÉHO SVĚTA ( dvacetiminutové aktovky o pošetilosti mocných ). Napsal v roce 1968 dvě hry a to obě historické, jednu komedii DŘEVO PRO CÍSAŘE a podle antické knihovny Lucia Cornélia Tacita DIKTÁTOR SULLA . Prvé dvě hry uvedl na vlastní scéně ale tu třetí zasáhla okupace ze srpna 1968, kterou prožil na Orlických horách . Projevila se zde jeho podoba politická ( vzor byl Viktor Dyk) i tím že krátce před vpádem vojsk Varšavské smlouvy dokončil Stanovy Mladé generace NDS ( Národně demokratické strany) . NDS se po zákazu roku 1945 měla vrátit vedle ČSSD na politickou scénu, vedoucími činiteli měli být profesor Ivan Sviták a dr. Vlastimil Klíma . V květnových dnech roku 1968 teprve dvacetiletý jednal s Alexandrem Dubčekem a Františkem Kriegelem , posléze debatoval s Josefem Smrkovským, který býval nadřízeným a přítelem otce na ministerstvu lesů. Okupace byla těžkou ranou. Umělecký soubor byl cenzurován a roku 1971 rozpuštěn, hry Jana Valenty šly do šuplíku. Za hluboké normalizace přišel i o zaměstnání a studie na sociálním právu, oženil se a měl jednoho syna. Pracoval jako vedoucí skladu v dělnické profesi, ale i jako strojmistr v Pražských papírnách . V době 1978 až 1982 píše první verzi historické hry , která je publikována v Národních listech a Almanachu -Lumír ( závěr aby nebyla zneužita na internetu ) jako druhá veze. Hra měla roku 1988 díky strýci Vojtovi Mayerovi naději na uvedení, ale malý soubor v Ústí nad Labem nemohl mít více než osm postav. Tehdejší renomovaný dramaturg přál FRANCKÉMU KUPCI SAMO uvedení ve velkém divadle, což společenské změny již neumožnily. Napsal seriál Továrna na konci města a hru Záření ( na soudobé téma důsledku požívání drog ) a i přes snahu Dietlova dramaturga Jaroslava Homuty obojí nebylo přijato dramaturgií ČST ! Mnohé odsunula politická angažovanost Jana Valenty, který roku 1991 obnovil registrací NDS na území ČSFR. Strana se zúčastnila voleb 1992 v koalici č.19 a jen krůček jí dělil od opětovného vstupu do Parlamentu ( 80 let byla NDS od roku 1848 součástí politického systému) . Roku 2002 NDS kandidovala samostatně . Největší úspěch zažil v Petičním výboru za zachování ČSFR jako člen výboru a společně s bývalým ministrem zahraničí ČSSR profesorem Jiřím Hájkem se zúčastnil mnohých jednání a mítinků. Vlastizrádný rozpad státu jej poznamenává v roce 1993 připravil první verzi Státoprávního ohrazení proti rozpadu federace. Ještě za normalizace se soukromě vzdělával u husitského faráře a stal se oblíbeným rétorem zejména od roku 1989 až do současnosti. Studoval i podklady pro svou životní úlohu v Národních listech, které přijal definitivně od exilu. Poznávává řadu osobností, mluvil v Banské Bystrici po dr. Alexandru Dubčekovi 29.srpna 1992 ( krátce před atentátem v autě, kde byl Dubček smrtelně zraněn) , zejména světového ekonoma profesora Milana Zeleného, jehož ekonomické směry ovlivňují program NDS . Od 28.října 2002 řídí internetové Národní listy, které stále více získávají na oblibě. Cesta k jejich uplatnění trvala řadu let. Čelil několika pokusům o likvidaci a dne 12. října 2012 útoku neonacisty , kde vyvázl se zraněním ruky . Z levice to byla infiltrace několika členů ČSSD a z bývalé Vlastenecké republikánské strany. Přesto je pevný ve svých ideálech a neoblomným zastáncem obnovy Československé státnosti, je autorem literatury faktu v Národních listech , tvůrčím rozvinutím ILUMINÁTŮ PO ČESKU, EVROPSKU A I VE SVĚTĚ . Hodnocení rozpadu ČSFR se věnoval léta výzkumu, stejně tak bílým místům na naší politické mapě. Pevně věříme, že dokáže i díky založením Almanachu-Lumír roku 2014 dovést své literární a dramaturgické záměry do nové podoby. ( REDAKCE WEBŮ KLUBŮ NÁRODNÍCH LISTŮ, ) Úvod ÚVODNÍKY A ČLÁNKY A FEJETONYPROFIL JANA VALENTY PRO NÁRODNÍ LISTY A ALMANACH-LUMÍR


Běžecký pás BH FITNESS RC12 TFT za akční cenu, doprava po celé ČR zdarma 74 950 Kč\tvč. DPH\ta RP 72 702 Kč\tvč. DPH\ta RP BH Fitness RC12 TFT je dokonalým společníkem pro intenzivní sportovní běhání. Díky tuhé konstrukci, výkonnému motoru, kvalitním komponentům a moderním technologiím můžete trénovat doma na běžeckém pásu s profesionálními vlastnostmi. Stroj je určený i pro lehce komerční využití do 20 hodin týdně, v menších klubových posilovnách, či hotelech. Běžecký pás BH Fitness RC12 TFT disponuje počítačem s dotykovým displejem, držákem na lahev, senzory pro měření tepové frekvence, hrudním pásem, transportními kolečky a vyrovnávači nerovnosti. Tento model nelze složit! Počítač je vybaven 10" dotykovým displejem, který zobrazuje hodnoty, jako je čas, rychlost, vzdálenost, sklon, kalorie nebo puls. Měření tepové frekvence je možné pomocí dlaňových senzorů nebo prostřednictvím hrudního pásu o frekvenci 5 kHz, který je součástí balení. Tepovou frekvenci je možné měřit dvěma způsoby. Nejpřesnějšího měření dosáhnete pomocí hrudního pásu od frekvenci 5 kHz s přesností EKG, který je součástí balení. Samotná běžecká kurta má spěciální ortopedický povrch pro zdravý nášlap při běhání. Speciální odpružení kombinuje systém Flex se systémem SmartKonik. To vám zaručuje naprosto komfortní běh bez rizika zatížení vašeho kloubního aparátu. Systém odpružení Smart Konik doplňuje Flex systém, který je běžnou součástí běžeckách pásů této značky. Díky této kombinaci máte maximální jistotu v plně funkční odpružení a můžete si tak dopřát trénink naplno bez omezení. Kombinace systémů Smart Konik a Flex systém znamená měkký došlap dopadové nohy a pozvolné odpružení odrazové nohy bez zpětných rázů. I DO LEHCE KOMERČNÍHO PROVOZU Tento model je díky své masivní konstrukci a výkonému motoru určen nejen do domácího provozu, ale skvěle poslouží i v lehce komerčním prostředí wellness i hotelových fitcenter s frekvencí do 20 h týdně. Uživatelský návod BH FITNESS RC12 TFT.pdf 6,27 MB Diskuze ke zboží Běžecký pás BH FITNESS RC12 TFT zvažuji tento model BH FITNESS RC12 TFT a BH FITNESS i.RC12. model RC12 TFT se mi líbí více a je pro mě zajímavějšíi delší běžeckou plochou. ale oproti modelu i.RC12 postrádám možnost propojení s tabletem a využítí tréninkových aplikací, jako je Kinomap, Run on Earth... má moel RC12 TFT tyto možnosti? Dobrý den, oba běžecké pásy řady BH FITNESS RC12 jsou mechanicky a parametrově naprosto stejné, liší se pouze osazeným počítačem. Model BH FITNESS i.RC12 je vybavený klasickým LED+DOT MATRIX displejem, jaký znáte z komerčních fitnesscenter a má Bluetooth umožňující připojení tabletu a využití tréninkových aplikací BH iConcept, KIMOMAP ... . Druhý jmenovaný, model BH FITNESS RC12 TFT je vybavený TFT dotykovým displejem s možností přístupu na internet, YouTube ... , už ale neumožňuje napárování tabletu a tréninkové aplikace (počítač už ale sám o sobě umožňuje desítky profilových programů a nastavení a má integrované 3 videotrasy ... ). Nicméně pokud chcete tréninkové aplikace využívat, je lepší volbou variantia i.RC12.


text: Bratři vzdávají deskou "Two Minds" osobitou poctu technu - musicserver.cz Vydáno: 28.10.2021 08:30 v sekci Recenze - Dan Hájek | foto: Zuzka Bönisch Bratři - Two Minds Skladby: Intro, Signal, Running, Transition, Rise II., Rise, Waves, Morph, Klock, Pulse Dvojčata Jiří a Ondřej Veselí o sobě říkají, že jsou vzájemně propojení. Kupříkladu během živých vystoupení nepotřebují jeden druhého bedlivě sledovat, přesto vědí, kdo co udělá. Důkazem může být jejich nedávný set pro sérii Hotspot. Po gymnazijních letech oba zamířili na konzervatoř, kde se věnovali oboru Bicí nástroje. Coby zlomový bod pak shodně jmenují své působení ve skupině Cartonnage, kde přičichli k elektronice a tvůrčím postupům Armina Effenbergera. Odtud už to byla celkem přímá cesta k vlastnímu studiu, zvukové laboratoři plné syntezátorů a práce s beaty. Dva roky stará singlovka "Monarch" pak byla jakýmsi prologem k letošní albové prvotině "Two Minds". Výše zmiňovaní Cartonnage, ale taktéž oblíbené kapely jako Depeche Mode nebo New Order (možná i jejich brilantní kolekce "Technique" ovlivněná baleárskými rytmy a taneční scénou na Ibize) popostrčily Bratry k výslednému zvuku debutu - k přímočarému technu, jež v sobě nese melodické můstky vystavěné na klasických analogových synťácích. "Two Minds" v tomto ohledu tedy úplně nesleduje aktuální žánrové trendy, ale jde si svou vlastní cestou, jež trochu upomíná na léta minulá (devadesátky?). Výsledek však není pouhým retrem nebo poctou stylu. Jirkovi a Ondřejovi se podařilo do něj otisknout svůj pohled a sounáležitost. Vše pak zastřešil Hannes Bieger, který se postaral o finální mix a určitě připojil i několik cenných rad. Od vydání épéčka "Monster", které následovalo několik samostatných singlů (včetně hybného "Manual"), Jiří a Ondřej pátrali po zdokonalení harmonizace melodických linek. Začali třeba více využívat modulárních syntezátorů jako možného středobodu procesu tvorby. "Signal" a "Rise" tak odkryly jejich nový potenciál a cit pro zvukové detaily. Jako zářný příklad figuruje druhá zmíněná, kterou na "Two Minds" můžete zaslechnout hned ve dvou verzích. "Rise II." tepe přímo uhrančivě a pohrává si i s odkazem všech elektronických pionýrů, kteří kdysi formulovali celé techno hnutí. I samotní velikáni Kraftwerk svůj opus "Electric Café" v nové edici pojmenovali dle původně zamýšleného názvu "Techno Pop". Bratři jim jsou relativně nablízku, avšak nepracují s onou popově orientovanou repeticí. Ta promlouvá jen v tracku "Running", který je i díky vokálním samplům od spřáteleného dua teepee největší hitovkou kolekce. "Morph" je drobným úkrokem do potemnělého electro industrialu, který oba bráchové taktéž poslouchají, nečekejte ovšem nějaký drásavě syrový nebo temný ruchový experiment, i zde výslednou podobu určuje ona harmonizace. Celá deska je primárně jakousi oslavou energie a pozitivně laděných pulsů, jež do sebe vtáhly zkušenosti dvojice ze živého hraní. Od prvních taktů "Intra" tak Veselí důmyslně budují atmosféru a po svém vyprávějí dějiny techna. "Transition" se přibližuje kamsi k oblasti tech trancu, "Klock" je pak mysteriózním protipólem k předchozí "Morph" s nosnou syntezátorovou linií. Závěrečná hymna "Pulse" svým způsobem všechna předchozí dějství rekapituluje. Pocity z poslechu alba mohou být dvojí. Na jedné straně nenabízí žádný progres ani nenaznačuje další směřování techno scény. Na té druhé však odráží jistotu, pevnou sounáležitost a je ukázkou toho, v čem se nyní Bratři cítí nejlépe. "Two Minds" je tak poctivou porcí elektronické muziky postavené na léty prověřených harmonických základech. Je to nepřeslechnutelná nahrávka, jež u tanečně orientovaných posluchačů jistě zaboduje. P. S.: Duo své dílo pokřtí v pátek 12. listopadu v pražském Paláci Akropolis. V rámci série EuroConnections ten večer vystoupí s rakouským projektem Drahthaus.


Dlouhodobý kašel-7letý syn | uLékaře.cz Syn téměř 7letý, v září nastouil do školy neustále kašle,stěžuje si že ho uvnitř v krku něco pořád dráždí. Bydlíme v panelovém domě,nemáme přetopeno, nemáme zvířata. Kašel trvá od začátku dubna. Kašel je dráždivý,suchý, v červnu měl dokonce záchvaty kašle (po ránu, nebo v noci). Od nástupu do školky začal být častěji nemocný (neustálá rýma, kašel, angíny). Od konce dubna do ted jsme byli se synem několikrát u lékaře- nejdříve mu dávali na utišení kašle STOPTUSIN,pak DITUSTAT, později PLEUMOLYSIN...a jiné kapky a sirupy, nakonec skončil na sirupu AERIUS. Dostal i širokospektrální ATB.,které bral 14dní (úleva byla jen 5dní,pak se kašel vrátil). Dělali mu výter z krku,nosu, odběr krve. V krvy měl 3zvýšené hodnoty, což dle našeho DR vypadalo na astma nebo alergii. Poslal nás na alergologii, kde nic nezjistili,ani kožnimi testy,ani odberem krve ani spyrometrii. V srpnu jsem byli na celý měsíc u babičky na Slovensku kde po 2dnech kašel úplně ustoupil. Vrátili jsme se domů a po 4dnech zase začal pokašlávat. Chtěla bych se poradit co by jste doporučili. Děkuji. Chápu Vaše obavy o zdraví Vašeho syna. Tak jak problém líčíte by se skutečně mohlo jednat o nějakou přecitlivělost či hyperaktivitu dýchacích cest. Může být alergického či infekčního původu. Tak jak tak jde o nedostatečnou či nesprávnou odpověď imunitního systému. Bohužel nepíšete jaké hodnoty měl v krvi zvýšené - bylo by více se čeho chytit. Kožní testace ani spirometrie nic neodhalila. Nemusí být vždy hned vše při prvním vyšetření zjevné. Když na to půjdeme vylučovací metodou, tak píšete, že u babičky byl rychle bez potíží. Byla zde tedy radikální změna prostředí co do alergenů i co do infekčních agens a stresové zátěže. dalo by se to hodnotit jako léčebný pobyt. A zcela jistě i změna jídelníčku. To vše má na tyto potíže vliv. Alergeny, infekce i stres jsou pravděpodobné spouštěcí faktory jeho dechových potíží při pobytu v kolektivu školky či školy i doma. Když postupně dojde k vyčerpání jeho schopností se na tuto stresovou zátěž adaptovat, zákonitě se objeví zdravotní potíže. Co teď s tím? Pokud by to šlo, tak bych v prvé řadě doporučil cestou Vašeho dětského lékaře zažádat o léčebný pobyt v lázních či léčebně zaměřené na dechové potíže. Na zlepšení reakcí imunitního systému bych doporučil cca 3-měsíční kúru kvalitních betaglukanů a probiotik. Můžete doplnit i konzultaci na ORL stran možného chronického zánětu mandlí. Schopnost adaptace a zvládání stresu byste mohli vylepšit podáváním karnosinu. Nejlépe by bylo stav podrobně rozebrat, event. doplnit další vyšetření, což není v možnostech této poradny. Doporučuji Vám k podrobnějšímu rozboru přímý kontakt přes mé webové stránky. Čím dříve to začneme řešit, tím efektivněji mu můžeme pomoci. S pozdravem Petr Kadleček


V minulých dnech stihl Ivan Pírko spolu s radním Mirkem Jiranem cestu vlakem kolem republiky (1432 km), s přenocováním v Českých Budějovicích.


Výlet do Gaviota Horké Prameny v Santa Barbara-Skryté Kalifornii | Razberem Stezky koordinuje: 34.504598, -120.2259 Dog-Friendly: Žádné Dítě-Přátelský: Ano Výlet: 1 míli & zpět Úroveň: Jednoduché poplatek za Parkování: $2 města Goleta nese mnoho tajemství po staré, vyšlapané cesty. Kromě impozantních větrných jeskyní v této oblasti existují také přírodní horké prameny, které jsou jen hop & přeskočit z trailhead! horké prameny Gaviota jsou méně než kilometrové túry stinnou stezkou. Prameny jsou lehké, mléčně modré s vůní síry, která z nich proniká. Nenechte se vypnout vůní, protože je to naprosto přirozené a co jim dává jejich léčivé schopnosti! Před lety někdo vytvořil malý lázeňský dům, který dnes vidíme, s cementem, aby vytvořil bazén, který si dnes můžeme užít. udělali jsme tuto túru v létě, kdy byly vysoké teploty. Naštěstí stínované stromy a krátká vzdálenost činí tento příznivý výlet po celý rok. Jen hlavu naše ráno nebo večer, aby se zabránilo teplo nebo jít v chladnějších měsících. Tam je opravdu super baldachýn oblasti, budete mít na procházku, aby se dostat do pružiny: měli Jsme krásné teplé jarní všechno pro sebe! vypadalo to jako sapotové ovoce rostoucí na stromech výše! podívejte se také na naše další stránky! Gaviota Hot Springs Gaviota Park Boundary Road Stezky koordinuje: 34.504598, -120.2259 Dog-Friendly: Žádné Dítě-Přátelský: Ano Výlet: 1 míli & zpět Úroveň: Jednoduché poplatek za Parkování: $2 města Goleta nese mnoho tajemství po staré, vyšlapané cesty. Kromě impozantních větrných jeskyní v této oblasti existují také přírodní horké prameny, které jsou jen hop & přeskočit z trailhead!... Degenerativní nemoci kloubu akromioklavikulárního kloubu: recenze Šedesát let “ Atomy pro mír „a íránský jaderný Program


31. 3. 2010 Metro 2033 Knihu jsem nečetl (a v češtině ještě nevyšla - ale údajně se blíží vydání ve slovenštině), ale mám na ni docela chuť. Zajímavě poskládaný svět, žijící v útrobách moskevského metra, kde zbytky civilizace bojují o holé přežití pod radioaktivním povrchem - je to celkem realisticky pojatý postapokalyptický svět. Například o hře Borderlands se hovořilo, že je "falloutovější, než samotný Fallout", ale Metro 2033 strká z hlediska světa a atmosféry všechny současné "postapokalyptické hry" hluboko do kapsy. Hra samotná spadá do žánru FPS, což je možná trochu sprosté hození do pytle. Vyniká ale po mnoha stránkách, jako jsou zajímavě udělané zbraně (rámové zásobníky prozradí, kolik munice v nich zbývá například), dost děsiví nepřátelé (včetně těch lidských), špičkový a uvěřitelný level design (vycházející nejspíše z reálných stavebních plánů metra) a hlavně nestřílecí náplň, neuvěřitelně dobře zakomponovanou do hry. Kdybych měl najít jedno přirovnání, napadá mne akorát Half-Life. Podzemní tunely metra nedávají prakticky možnost nelineárního průběhu a tak se musíme spokojit s faktem, že základní level design je... tunelovitý. Naštěstí se i v rámci tunelu dá udělat spousta kvalitních prvků a Metro 2033 se tak v mých očích vyšvihlo opravdu vysoko. Je skoro nemožné přijít do stanice a tam všechno "prostě vystřílet". Design úrovní, rozmístění nepřátel - to vše vás nutí hru brát víc vážně, méně riskovat a více se snažit. Příklad první - plí 1000 žení. Při cestě za svým cílem jsem se musel proplížit skrz zastávku, kterou obývají nacisti (ano, i po těch letech a jaderných válkách je tady ideologická válka). Tou dobou jsem sám, s sebou asi tak dvacet nábojů do AK47, něco málo v pistoli s tlumičem a tři vrhací nože - nic moc. Ve stanici je přitom dobrá stovka nácků, z toho mnozí na hlídce, ostatní si trénují střelbu, chlastají či se jinak poflakují. Takže dochází ke studiu terénu. Nacházím schody se zavěšenou petrolejkou, kterou okamžitě sfouknu. Po prknech přejdu pod můstkem s hlídkou a vyslechnu rozhovor mezi popravší četou a chyceným vězněm. Dříve, než mu ustřelí hlavu, jsem se dozvěděl, že kousek od mé pozice se dá přes zábradlí přeskočit na trubky a po nich bych se mohl dostat skrz celou stanici bez povšimnutí. Počkám, až se popravčí četa rozejde, pak se ve stínu pomalu plížím ke zmíněnému místu. Shodou okolností je to místo hlídané, takže beru do ruky vrhací nůž a pečlivě mířím muži na krk - těsně pod obličejovou masku. Povedlo se. Voják s chroptěním přepadne přes zábradlí a nikdo o něm už nikdy neuslyší. Po trubkách se dostanu až na dno stanice, kde kvůli jedovatým plynům určitě nikoho nepotkám. Nasazuji si masku a pokračuji dál. Příklad druhý - plynová maska. Tento element není jenom jakousi drobností, aby se neřeklo. Maska plní důležitou roli a bez ní se nedá hnout. Že si do ní sbíráme filtry, nutné pravidelně měnit - to je tak nějak normální. Ale nevěřili byste, jak moc nebezpečné je v masce bojovat. Když vám ji někdo rozbije - tak game over, panáčku. Naštěstí je možné samotné masky po cestě nacházet a vyměnit si je. Stačí obírat mrtvoly. A když jsem u toho - velice se mi líbí, že mrtvé neobíráme "prostě stisknutím tlačítka", ale musím munici či výbavu na těle opticky najít. Munice je za pasem, někdy v náprsní kapse - filtry do masky zase v brašně. Drobný detail hru obohacuje. Příklad třetí - práce se světlem. Je celkem zřejmé, že v tunelech metra je povětšinou tma. Nějaké ty generátory elektřiny se najdou, petrolejové lampy jsou běžné a ve větších prostranstvích není nezvyklé najít ohýnky. Ale většinou je všude tma. To nás jako hráče přímo motivuje k maximálnímu využití plížení, zhasínání petrolejek a minimálnímu používání vlastní svítilny. Takže některé pasáže opravdu člověk prochází v černočerné tmě, s minimální možností orientace. A naší svítilně postupně dochází baterky a slábne a slábne... pokud bychom ovšem neměli k dispozici ruční dynamo, kterým si svítilnu opět nabijeme. Další bod pro Metro! Přirozenost prostředí - to je to, čím u mne Metro 2033 vítězí na celé čáře. Nenarazil jsem na žádné pitomosti, žádné zbytečně přepálené situace. V příbytcích zbytků lidstva nacházíme běžné předměty lidské potřeby, při obchodování se používá místo platidla munice, hlavní hrdina se pohybuje přirozenou (a tedy nepříliš vysokou) rychlostí, lidé na vás reagují, povídají si mezi sebou, děti poslouchají historky a dospělí hrají na balalajky či kytary. Vybavte si scény z Terminátora, kde Kyle Reese v temné budoucnosti přežívá se skupinou rebelů v podzemí. Tak nějak vypadá Metro 2033. Tak fantasticky a uvěřitelně. Autoři hry si byli moc dobře vědomi toho, že zaujmout tuctovou střílečkou v relativně atraktivním prostředí nemůže stačit. Místo toho nám dali spíše survival horror s mnoha sekvencemi, kde hru přímo neovládáme (i když jsem si chvílemi myslel, že hru ovládám), ale kdy je vžití do scény naprosto maximální. Člověk není pod tlakem lekacího strachu z toho, že na vás něco bafne. Polovina děsivých scén se vyvíjí asi tak, že už hru vzdáte a očekáváte obrazovku vybízející k loadu posledního checkpointu. Ale náš Artyom, jak 1000 se zove hrdina, se někde vyválí v prachu, vyplivne chuchvalec krve a z posledních sil se schová do kolejiště tak, že přežije a hra může pokračovat. Perfektně stavěné situace bych přirovnal již zmíněnému Half-Life - umocněno tvrdě prosazovaným first person pohledem za jakékoliv okolnosti. Na rozdíl od Gordona Freemana není Artyom zcela němý. Během hry tedy ano, ale při loadingu komentuje vývoj situace a uvádí hráče do děje několika větami. Příběh tak dostává hlubší rozměr a všechno dává lepší smysl. Celkově je story podávaná velice dobře, na poměry FPS žánru nadprůměrně. Herní události dávají zkrátka smysl a jako hráč mám pocit, že ve hře dělám něco víc, než jen chodím z bodu A do bodu B, kde všechno lidově řečeno vyčistím. "Blbé plížení ve tmě" je najednou zábavné. Chvílemi jsem si připadal, jako v památeční hře Thief. Bohužel, není všechno metro, co se na konci temného tunelu třpytí. Ačkoliv jsou předskriptované sekvence zpracované kvalitně, narazil jsem na opravdu hloupé a zbytečné chyby v umělé inteligenci zejména lidských nepřátel. Jejich chování v okamžiku, kdy o vás vědí nebo nevědí je celkem korektní. Komedie nastane v okamžik, když utíkáte před někým a úprkem dostanete se do grupy nepřátel, která o vás nemá tušení. Byl jsem schovaný pod kolejemi, na kterých byla drezína s kulometem, neustále pražící olovo mým směrem (byl jsem v bezpečí, což o to), ale v mém dohledu pak byli vojáci opékající buřty a které nijak nerušilo, že někdo střílí už deset minut bez přestání do země. Předávání informací nějak nefunguje. A občas to vypadá opravdu blbě. Metro 2033 je kvalitní zážitek. Již se pomalu blížím konci a mohu potvrdit, že každá nová lokace dovede nadchnout a libové herní mechanismy se rozšiřují. Metro 2033 je jasně lepší, než současná herní produkce v tomto žánru. I když hra není podle všeho nejdelší (okolo deseti hodin) a umělá inteligence kazí dojem, hrát Metro 2033 je zkušenost, kterou mohu doporučit. Takových 7-8/10 si hra zaslouží. A jelikož na PC stojí pár kaček, nemáte důvod váhat. P.S.: Hra je také pro XBOX 360, bohužel pro Playstation 3 se zřejmě nedočkáme. 4 komentáře: - Anonymní18. dubna 2010 23:47 Ty, Dave, obyčejně mám Tvoje články a blogování rád (a zejména v oboru oldies her Tě považuju za výjimečného znalce a rád si u Tvých článků zavzpomínám). Ale prosímtě, vysvětli mi, jak můžeš v prvním odstavci napsat, že tvůrci Metra 2033 umí správně těžit z liter 1000 rní předlohy a hned na začátku druhého přiznat, že knihu jsi ještě nečetl? Nevím, jestli ses trefil nebo ne, já se teď prokousávám anglickým vydáním knížky a naopak hru si šetřím, až jí přečtu. Ale takovej renonc bych od Tebe nečekal... :-DOdpovědětVymazat Mike To jsem napsal trochu blbě, což?OdpovědětVymazat Chtěl jsem tím jenom říct, že mnoho herních adaptací knih stojí za starou bedlu - právě ze srovnání se Stalkerem a Hard to be God jsem doufal, že to bude jasné. Oproti tomu Metro dokáže hráče připoutat. Neboli jde o dobrou hru podle knihy, aniž bych četl knihu. To že hru oceňuji neznamená, že jsem knihu četl, jenom konstatuji, že je na motivy románu a že je dobrá. Víc nic ;). Nejak mi prestava stacit graficka karta... Tato hra ma naozaj krvave naroky a je prvou po dlhej dobe, ktora ma donutila pouzit ine ako nativne rozlisenie displeja (1920*1200)... Ale ta grafika za to stoji!OdpovědětVymazat Hra je zajímavá, i když nehorázně náročná. Bohužel jsem, jako čtenář knihy, čekal něco poněkud jiného. Knihu jsem četl a hra se předlohy drží velice okrajově. Popravdě bych čekal spíš nějakou akční adventuru s prvky RPG typu Vampire: The Masquerade - Bloodlines, která by se mohla udržet temnou atmosféru a řešení problémů převážně mírovou cestou rozhovorů a logických hádanek. Přečtěte si knihu a pochopíte, na střílečku to vážně není.OdpovědětVymazat


text: Problémy nastaly už před samotným odjezdem. Mína, nic o nadcházejícím očkování netuše, si postavila hlavu, že pojede jako princezna. V jejím pojetí to znamenalo růžové tepláky, zelené triko, modré šaty s motýlkama a samozřejmě třpytivou korunu ve vlasech. Vzhledem k tomu, že už jsme měli dost slušné časové manko kvůli snídani, kterou starší žmoulala skoro hodinu, mávla jsem nad tím, že vypadá jako transvestita na karnevalu, rukou. Hlavně musíme včas vyrazit.


source: wikipedia

text: Věra Ludíková (* 16. června 1943 Ústí nad Orlicí) je česká básnířka a příznivkyně esperanta. Život Ludíková po maturitě nastoupila do Pragovky, od r. 1969 byla zaměstnána v Odeonu, V 90. letech pracovala jako personalistka v nakladatelství Ivo Železný, poté jako poradce v Parlamentu. Majitelka nakladatelství Chronos, které zaniklo v roce 2003. Píše básně a povídky. Její obrazotvorné meditativní básně a texty často předávají důležitá etická a duchovní poselství. Vícero jejích básní bylo přeloženo do řady jazyků, mj. i do esperanta, jehož ideu rovnoprávné komunikace a mezinárodního porozumění aktivně podporuje. Pořádá i unikátní vícejazyčná autorská čtení ze svých knih. Publikovala i v Chůdových kořenech. Přednášela rovněž na několika ročnících České konference. Sbírky Váhy (1992) Oni netuší (1993) Uslyšet duši (1994) Uslyšet duši – básně a texty (1997) Uslyšet duši (1998 + překlad do esperanta) Uslyšet duši 1+10 (1999 + překlad do 10 jazyků) Uslyšet duši 1+16 (2000 + překlad do 16 jazyků) Kantáta (2001) Je jaro (2002), překlad do 36 jazyků Pošli to dál (2003) Pošli to dál II (2004) Pošli to dál III (2005) Věk nadějí – Posílej dál slova vyslyšivá (2006) Vzkříšení – Služba lásky a oběti (2007) Kamkoli půjdeš... (2008) Eseje (2009) Pocta Boženě Němcové (2010) Až jednou budu se s tebou loučit, Praho (2011) Otisky Vesmíru (2012) Malý básník (2013) Vlna nad vlnu stoupá, Vzpomínky na pana kardinála Tomáše Špidlíka (2014) Duše neumírá (2015) Usedám nad bílou stránku (2016) Podobnost věčných témat: Po stopách Gilgamešových (2017) Kolik váží černá kapka (2018) Je jaro 1+55 (2019) Kantáta 1+5 {2020) Pastorela'' (2021) Literatura Luboš Rafaj, Miroslav Marek, Ing. Josef Vaněk: Česká kniha rekordů II., str. 53. Agentura DOBRÝ DEN, Pelhřimov 2006. Luboš Rafaj, Miroslav Marek, Ing. Josef Vaněk: Česká kniha rekordů 7., str. 74. Agentura DOBRÝ DEN, Pelhřimov 2021. Související články Česká literatura Externí odkazy Stránka Věry Ludíkové Čeští básníci Narození v roce 1943 Narození 16. června Narození v Ústí nad Orlicí Žijící lidé Ženy


text: Je to monstrum, říkají ve Frýdku-Místku o obchoďáku nahrazujícím halu - iDNES.cz 2. dubna 2014 16:15 Bouře nevole provází stavbu nového obchodního centra ve Frýdku-Místku. Místní ji často pasují na monstrum a betonovou obludu, o jejímž vzhledu toho navíc dopředu nikdo moc nevěděl. Vinu dávají bývalému vedení města. VIDEO: Stavba obřího obchodního centra ve Frýdku-Místku "Je to strašné, tolik zabetonované plochy. Jak vykoukly obrysy, bylo jasné, jakou obrovskou plochu stavba zaujme," zhrozila se na Facebooku 5plus2 Jarmila Šťastná. Lidem vadí, že v okolí někdejší haly rostlo dost zeleně, která zmizela. Velikostí jsou šokováni i zastupitelé. "Je to nevídané monstrum. Každý kulturní člověk je zděšen, co schválilo minulé zastupitelstvo za hrůzu. Devastace veřejného prostoru pokračuje i v této době," říká zastupitel Jiří Kajzar (nestr.) s tím, že jakékoli údaje včetně technických se nikdy nedověděl, ač o ně opakovaně žádal. "Ty podle mě znala jen hrstka vyvolených. Poprvé jsem spatřil vizualizaci na internetu," dodal. Když žádal informace o projektu, příslušný odbor magistrátu mu podle jeho slov sdělil, že je to možné jedině se souhlasem investora. "Ten ale přirozeně neměl zájem," tvrdí Kajzar. Podle něho v civilizované zemi architekt obvykle představuje svůj projekt široké veřejnosti. "Tady se vše pečlivě tajilo, protože bylo jasné, co by asi nastalo," poznamenal Kajzar. Na místě bývalé víceúčelové haly už se staví. V pozadí jsou Beskydy s Lysou horou. Jedna z vizualizací nového obchodního centra poblíž řeky Ostravice. Zástupce dánské společnosti TK Development Roman Vachta uvádí, že vizualizací bylo hned několik. "Zaměřili jsme se hlavně na pohledy, které budou viditelné zákazníkům centra," řekl Vachta. Projekt společnost dvakrát představila zástupcům frýdecko-místeckého magistrátu. Kritikou nešetří ani zastupitel za TOP 09 Martin Špetla. "Teď už je snad každému jasné, proč vládnoucí koalice (ČSSD, KDU-ČSL a VV, nyní Nestraníci) zablokovala náš návrh seznámit veřejnost s vizualizací centra a s jeho dopady na život ve městě," řekl Špetla. Kajzar dává hlavní vinu bývalému náměstkovi pro investice Miroslavu Dokoupilovi (KSČM) a exprimátorce a senátorce Evě Richtrové (ČSSD). "Ptejme se, proč připustili, aby se o takovém projektu vůbec hlasovalo, a zda domysleli všechny důsledky. Pro převod pozemků zvedli ruku skoro všichni tehdejší zastupitelé včetně těch, kteří dnes záměr kritizují," zdůraznil Kajzar. Podle Martina Špetly je na tomto příkladu jasně vidět, kam až vede megalomanské rozhodování politiků s developerem v zádech. Richtrová: Lepší obchoďák než aquapark Eva Richtrová se však všem nařčením brání. "Ptal se někdo na tyto skutečnosti v době, kdy se už vědělo, co se tam chystá? Nepamatuji si, že by se o to někdo, byť i soukromě, zajímal," poznamenala bývalá primátorka. "Stejně tak se nikdo nestaral o starou halu. Nikdo se neptal, proč byla zastavena, jestli ČSTV zástavu splácí, proč se nakonec dostala do konkurzu a pak byla nabídnuta v dražbě," namítla Richtrová. Jak šla k zemi sportovní hala ve Frýdku-Místku: V době, kdy se o osudu haly rozhodovalo, prý chtěli někteří zastupitelé na jejím místě postavit aquapark, který dostal nakonec zelenou na Olešné. "Dovedete si představit, že by tento návrh tehdy prošel? Já ne," uvedla Richtrová. Bývalá primátorka je přesvědčena, že obchodní centrum je lepším řešením než aquapark. Lidé jsou ovšem podobou nového obchodního centra na břehu Ostravice často přinejmenším zaskočeni. "Od cesty k řece je to zalité betonem, přitom na vizualizaci to vypadalo, že kolem budou volné plochy, snad třeba parkoviště. A už teď se nedostaneme pořádně na Koloredov," vyjmenoval hlavní nedostatky projektu třeba Martin Kovář z Frýdku-Místku. "Jen" o pět tisíc metrů větší "Obcházíme to s kočárkem od kostela sv. Jošta dost obšírně. Procházky kolem řeky si už nedokážu představit," napsal na Facebook Martin Kovář. Frýdecko-místecký magistrát se ovšem tváří, že je vše v pořádku. "Velikost obchodního centra se nijak neliší od předložené projektové dokumentace. Předpokládáme, že konečná podoba bude odpovídat zprostředkovaným vizualizacím," uvedla mluvčí magistrátu Jana Matějíková. Protest proti stavbě obchodního centra ve Frýdku-Místku: Podle ní bude obchodní centrum oproti hale větší "jen" o pět tisíc metrů čtverečních. "Vizualizace objektu byla zveřejněná jak v městském zpravodaji a na webových stránkách města, tak v médiích," uvedla k výtkám odpůrců. Na dotaz, proč město připustilo, aby se v zóně u řeky, která má sloužit především rekreačním účelům, stavěl další obchodní kolos, mluvčí řekla, že rekreační aktivity město dlouhodobě směřuje na Olešnou, kde je mnohem příhodnější a klidnější zóna, než je lokalita v bezprostřední blízkosti frekventovaného průtahu městem. Vyřeší to MHD zdarma? Tím se dotkla i dalšího problému, kterým je neúnosná doprava v centru města. "Neumím si představit, až tam začnou navážet přes ty úzké cesty zboží. To bude kamionů. Ale hlavně, že ubylo díky MHD zdarma ve městě aut," napsal v diskuzi na Facebooku třeba Mirek Rusek. Město to tak dramaticky nevidí. Už dnes je v lokalitě kvůli stavařům zvýšený dopravní ruch a provoz to prý žádným způsobem neovlivňuje. "V budoucnosti budou řidiči jen více využívat sjezdové rampy z estakády k obchodnímu centru a hale Polárce a při výjezdu budou po estakádě projíždět stejně jako dosud. Nepředpokládáme, že by mělo docházet ke kolizím v dopravě, s výjimkou vánočního období," zareagovala Jana Matějíková a neopomněla připomenout, že město stále rozšiřuje MHD zdarma do dalších obcí. "Věříme, že i návštěvníci obchodního centra ji budou využívat," doplnila. To si nicméně mnozí neumí představit. "Už vidím, jak se potáhnu se třemi nákupními taškami z obchoďáku místní dopravou. Bude to tam samé auto, kdo by jezdil v dnešní době MHD?" kontruje Ivana Záveská z Místku. "Dřív se stavělo z vepřovic" Samotnou stavbu z estetického pohledu pak vedení města nechce hodnotit před jejím dokončením, přesto ale názor přidává. "Dříve se stavělo z vepřovic, později z pálených cihel a dřeva. Moderní doba je nakloněná železobetonovým konstrukcím. Architektonické soutěže vyhrávají nízkoenergetické stavby s čistými liniemi. Na mnoho lidí působí možná chladně, další v nich ale vidí to nejlepší z architektury," uzavřela mluvčí. "Není to o železobetonu, ale o rozsahu a naprosto nevhodném umístění. V centru města nemá takový kolos co dělat," reagoval na to zastupitel Martin Špetla. Jak se nakonec současná politická garnitura zapíše do dějin města, tak nejspíše ukáže až čas. Jisté je, že se to děje se skřípěním zubů řady lidí ve městě. Témata: budova, Eva Richtrová, Monstrum, Akvapark, ČSSD, estakáda, Ostravice, obchoďák, TOP 09, Moravskoslezský kraj, Aukce, ČSTV, Demonstrace, Frýdek-Místek, Hypoteční zástavní listy, Investice, KDU-ČSL, Lysá Hora, Problematické kamiony, Věci veřejné, Ostravice - výsledky voleb