Jak se přiąlo na přenos hmoty ve dvojhvězdách? Tohle povídání zasluhuje úvodní citát a zní: "Veąkerý pokrok se děje proti vůli nadřízených". ®e to platí v politice, vědí pamětníci starąích časů velmi dobře. Nejlepąím příkladem byl otlemenec Leonid Breľněv, který bránil jakémukoli pokroku politickému a ekonomickému tak dokonale, ľe se nakonec zhroutil celý "socialistický tábor" ("se Sovětským svazem v čele", jak jsme tehdy povinně říkali). Ve vědě je ale příkladů habaděj, nejlépe jsou shrnuty ve formulaci: "Jestliľe některý vědec významně přispěje k pokroku v určitém oboru, a pak v tom oboru pracuje přílią dlouho, stane se nakonec brzdou pokroku, úměrnou svému původnímu pozitivnímu příspěvku." Ve 20. letech Arthur S. Eddington fakticky zaloľil nauku o nitru hvězd. Dokázal, ľe hvězdy jsou plynné koule, a velikou hustotu v jejich nitru vysvětlil tím, ľe jsou tam atomy vysoce ionizovány a je tedy moľno stlačit je do daleko menąího prostoru. Jako jeden z prvních pochopil a srozumitelně vysvětlil obě Einsteinovy teorie relativity. Kdyľ ale Chandrasekhar vzal vąechno tohle do důsledků a odvodil, ľe bílí trpaslíci nemohou mít větąí hmotnost neľ 1,44 sluneční hmoty, postavil se Eddington na zadní nohy a nechtěl nic slyąet ani o Chandrasekharově mezi, ani o černých dírách. Ve 30. létech byl podobným velikánem v oboru hvězdných atmosfér Henry Norris Russell. Kdyľ ale jeho nadaná studentka, Cecilia Payneová, ve své disertaci dokázala, ľe daleko největąí sloľkou hvězdné látky musí být vodík, vytloukl jí to Russell z hlavy tak důkladně, ľe uľ se neodváľila nic dělat v astrofyzice a dala se na proměnné hvězdy. Russell se podobně "vyznamenal" v přístupu k výpočtu elementů zákrytových proměnných hvězd. Roku 1912 a v následujících létech vyvinuli se Shapleyem první skutečně pouľitelnou metodu, která v podstatě pouľívala tři strategicky zvolené body na světelné křivce. Řeąení se dalo dělat na logaritmickém pravítku, coľ zcela odpovídalo přesnosti tehdejąích světelných křivek, zaloľených převáľně na vizuálních odhadech. Kdyľ se rozmohly vizuální fotometry, zdokonalil tuto metodu Merrill pomocí nomogramů a rozsáhlých tabulek. Russell nedovedl vůbec pochopit, proč by měl Zdeněk Kopal ve 40. letech zavádět jinou metodu, která pouľívala vąech bodů světelné křivky a metody nejmenąích čtverců. Kopal vľdy hrdě vyprávěl o tom, jak Russell bránil pokroku a dal se nakonec obměkčit jen tím, ľe byl poľádán o napsání předmluvy ke Kopalově knize. Země udělala nemnoho oběhů kolem Slunce, přiąla daląí generace, s fotoelektrickou fotometrií a počítači, zlepąila se teorie hvězdných atmosfér, a řada mladých lidí začala pouľívat počítače k tomu, aby nejprve vypočetli syntetickou světelnou křivku se zvolenými elementy, zjistili odchylky, a vtipně počítali korekce těch elementů. A ejhle, kdo se úporně bránil přijmout tyhle metody, byl Zdeněk Kopal. Podle něho to vąechno bylo "organized cheating". Patrně ho nikdo nepoľádal, aby napsal předmluvu... Kopal také tvrdě odporoval vąem modelům, ve kterých plyn přetékal z jedné hvězdy na druhou. Ironie zde byla jeątě mnohem větąí, protoľe to byl on, kdo k těmto teoriím o přenosu hmoty podstatně přispěl, a pak o nich nechtěl ani slyąet... Tak teď bych měl zanechat lidí a zabývat se hvězdami, lépe řečeno naąimi představami o nich. Nápad, ľe vývoj sloľek v mnoha dvojhvězdách by mohl být značně ovlivněn a změněn přetékáním hmoty, se objevil v 60. letech, a dříve se objevit dosti dobře nemohl. Vyľadoval, abychom měli jasno o několika základních faktech. Předně: Vývoj hvězdy v podstatě znamená zvětąování jejích rozměrů. Jsou malé přestávky, kdyľ se vyčerpá určité jaderné palivo a hvězda se mírně smrątí, aby pak při zvýąené teplotě jádra zapálila daląí cyklus. A ovąem v první fázi vývoje hvězdy probíhá hlavně smrą»ování. Ale po větąinu aktivního ľivota hvězdy se hvězda rozpíná, někdy relativně velmi rychle a mohutně. Druhý hlavní poznatek: Čím je hvězda hmotnějąí, tím rychleji se vyvíjí, a je skoro stále větąí neľ hvězda méně hmotná. To znamená, ľe v dané dvojhvězdě to bude hmotnějąí vľdy ta sloľka, která dříve a rychleji nabude větąího objemu. No a teď přijde poznatek, který sice Kopal neobjevil, ale uvedl ve vąeobecnou známost: Jsou-li sloľky dvojhvězdy poměrně blízko u sebe, nemůľe se ta hmotnějąí rozepnout do libovolného objemu. Brání jí v tom přitaľlivost druhé sloľky a odstředivá síla způsobená dráhovým oběhem a případně rotací. Přísluąný model nazval Kopal "Rocheův model", podle francouzského matematika z 19. století, který ale uvaľoval o kometách a ne o dvojhvězdách. Rozpínající se hvězda nakonec nabude tvaru jakési bubliny, protaľené a zaąpičatělé směrem k druhé sloľce. V kritickém "Lagrangeově" bodě "L1" na ąpičce bubliny se vąechny síly ruąí, plyn, který tam je, dobře neví, kam patří. Jenľe nukleární procesy uvnitř rozpínající se sloľky málo dbají na prekérní situaci plynu, podněcují obal hvězdy k daląímu rozpínání, a pod vlivem tohoto vnitřního tlaku musí plyn z okolí Lagrangeova bodu začít vytékat z hvězdy. Dosti primitivní výpočty jeho dráhy ukázaly, ľe se vytvoří proud, který buď dopadne na druhou sloľku přímo, je-li hvězda dostatečně velká, anebo vytvoří akreční disk kolem ní, jestliľe je hvězda malá v porovnání s rozměry systému. I tohle si Kopal vypočítal, ale pak z nějakého důvodu vąechno zavrhl a uľ nechtěl o přenosu hmoty ani slyąet. Do konce ľivota hrál roli "ďáblova advokáta", jak jej zná katolická církev, kdyľ rozhoduje o tom, kdo má být prohláąen za svatého. Jenľe význam teorie přenosu hmoty pro pochopení Algolů, nov, trpasličích nov, vąech kataklyzmických proměnných, patrně i některých supernov atd. je tak ohromný, ľe Kopalovo poą»uchování mělo pramalý vliv. Byl tu ale jeden kritický problém. Dobrá, připus»me, ľe jisté malé mnoľství plynu odteče od hmotnějąí hvězdy k její partnerce. Menąí hvězdy zpravidla mají menąí rozměry. Dalo by se tedy očekávat, ľe postiľená hvězda se mírně scvrkne, nevyplňuje tedy uľ svůj kritický objem, odtok plynu přestane a celkem vzato se tedy nic nestalo. Jenľe malý přesun hmoty mezi sloľkami změní i odpovídající Rocheův model, specificky: dovolený objem postiľené hvězdy se scvrkne více, neľ hvězda sama. Následkem toho hvězda opět přetéká a přenos hmoty pokračuje tak dlouho, aľ se původně hmotnějąí sloľka stane méně hmotnou. Tak tohle vąechno jsme jasně rozpoznali asi tak v roce 1966, a pod pojmem "my" myslím naąi skupinu na Ondřejově, dále to byl Bohdan Paczynski ve Varąavě, a Rudolf Kippenhahn a Alfred Weigert v německu. Přednesli jsme to na konferenci v Uccle (to je předměstí Bruselu) v létě 1966. Na konferenci byli větąinou pracovníci v oboru vizuálních dvojhvězd a naąe povídání přiąlo jako mírný ąok, na který různí lidé reagovali různě. Peter van de Kamp mi přiąel poděkovat za to, ľe jsem pro něho otevřel úplně nový svět. Naproti tomu tehdejąí ředitel U. S. Naval Observatory K. Aa. Strand se vrhl na mladičkého Paczynského a prohlásil:"Naąi mladí dorostenci by raději měli pořádně pozorovat a nechat planého fantazírování. Mírně vyděąený dorostenec Paczynski se nesměle bránil, ľe on předtím na Lickově hvězdárně pozoroval u dalekohledu po mnoho desítek hodin. Ačkoliv jsem nebyl ani o moc starąí ani o moc zběhlejąí v mezinárodních diskusích, tvrdě jsem se Paczynského zastal a řekl, ľe to, co jsme přednesli, otevírá zcela nové obzory na poli hvězdné astrofyziky. Myslím si, ľe Strand si později mnohokráte řekl, ľe mlčení by bývalo bylo zlato, kdyľ Paczynského hvězda na mezinárodním nebi neustále stoupala. Významné vědecké novinky zpravidla přicházívají z Ameriky do Evropy, ani ne tak proto, ľe v Americe by byly lepąí mozky, ale bývají tam větąí dalekohledy a rychlejąí počítače. Ale u těsných dvojhvězd tomu bylo naopak, vąechny první - a mnohé daląí - výpočty přenosu hmoty se udělaly v Evropě a byl jsem roku 1970 první, kdo s nimi ąirokou americkou astronomickou veřejnost seznámil (obsáhlým článkem v časopise PASP). Od té doby se ovąem na obou stranách oceánu udělalo mnoho daląí práce. Univerzálním dorozumívacím jazykem mezi astronomy celého světa je angličtina. Tak je tomu dnes. Mezi devátým a jedenáctým stoletím naąeho letopočtu vąak měla obdobnou výsadu arabątina. V ąirąích souvislostech není divu. Evropa byla tehdy nepokojnou oblastí: doąlo k rozdělení křes»anské církve, obyvatelstvo umíralo na vlnu morových epidemií, proběhl boj mezi světskou a církevní mocí. Skutečná doba temna. Středověk naopak znamenal velký rozkvět arabské kultury, předevąím na Středním východě (Persie) a v jiľní centrální Asii (Turkestán). Roku 632 zemřel prorok Muhammad a jeho nástupci - s Koránem a mečem v roce - začali budovat nejmocnějąí a nejsilnějąí říąi té doby. Astronomové - muslimové, ľidé a také křes»ani - ti vąichni tehdy mluvili a psali arabsky. I kdyľ byli původně na niľąí kulturní úrovni, nejen, ľe dokázali znovu oľivit, ale Arabové také rozvinuli antickou vědu. Vynutilo si to jejich náboľenství: potřebovali znát začátek svatého Ramadanu, sestavovali měsíční kalendář a určovali polohy měst, aby usnadnili poutníkům cestu do Mekky a orientaci meąit stejným směrem. Zpřesnili tak některé teorie, zavedli nové matematické postupy a zkonstruovali pozorovací přístroje, kterým se vyrovnal aľ Tycho Brahe koncem ąestnáctého století. Na druhou stranu nekriticky přejali aristotelovsko-ptolemaiovský model vesmíru. Arabský svět tak uchoval filozofický a vědecký odkaz antiky, který sám převzal na Předním východě, aby ho přes Pyreneje a Sicílii o pár set let později předal zpět latinskému západu. Lze říci, ľe tehdy existovalo pět významných astronomických center. První bylo zaloľeno v Bagdádu Abdalláh al-Ma'múnem (786-833), sedmým abbasidským chalífem. Jako velký patron filozofie a astronomie zaloľil vědeckou akademii Dům moudrosti (Bajt al-Hikma), coľ byla první instituce tohoto druhu po zničení Alexandrijské knihovny. Abdalláh al-Ma'mún také v Bagdádu postavil astronomickou pozorovatelnu a stejnou plánoval zřídit v syrském Tadmoru. Bagdádątí pozorovatelé určili sklon ekliptiky k rovníku na 23° 33', odhadli průměr Země na 10 400 kilometrů, přeloľili do arabątiny Ptolemaiův Almagest. Snad nejznámějąí osobnost, jenľ v Bagdádu působila, byl geniální matematik al-Khwárizmí (?770-840?), od kterého jsme získali pojmy algoritmus a algebra . Dovedl do detailu trigonometrické tabulky funkce sinus, rozvinul geometrii, pouľíval nulu, zavedl zlomky, roku 830 sestavil globus tehdy známého světa atd., atd. Bohuľel tato perla vzdělanosti, Dům moudrosti, brzo vzal za své. Desátý abbasidský chalíf nastolil vládu ortodoxního islámu, spolupráce s ne-muslimy a vůbec vědecké bádání bylo rychle utlumeno. V polovině desátého století v Bagdádu a také v Basře a ©irázu působil Al-Súfi (903-986), perský hvězdář a učitel astronomie prince Adhad al-Daulata. Jeho katalog Kniha stálic je jeho jedinou prací, která se nám dochovala celá. Byla zaloľena na Ptolemaiově Almagestu. Al-Súfi opravil polohy hvězd o precesi (na epochu 964) a přidal rozsáhlé komentáře ke jménům hvězd a souhvězdí. Text byl ilustrován nádhernými kresbami. V knize jako první popsal Galaxii v Andromedě a pravděpodobně i otevřenou hvězdokupu IC 2391 v Plachtách. Zmínil se o Velkém magellanově mračnu a vyvrátil domněnku o změnách barvy Síria. Kromě toho se snaľil určit délku roku, délku stupně na poledníku v ©irázu a zhotovil stříbrný globus pro prince Adhad al-Daulata, který byl v roce 1043 umístěn v Káhiře. Právě Káhira se v této době stala mekkou vąech astronomů. Kolem roku 990 zde pod ochrannými křídly fátimovského chalífa al-Azíze začal astronom Ibn Júnus (asi 950-1009) připravovat astronomické tabulky, jeľ se později staly známé jako Hakemitské tabulky (al-zíj al-kabír al-Hákimí: zij znamenalo astronomické tabulky a také katalog hvězd. Islám v době svého největąího roząíření za Osmanské říąe v 17. století. V mapce jsou vyznačena vąechna hlavní centra vzdělanosti, s jedinou výjimkou Samarkandem. Ten leľí jihovýchodně od Azovského moře. Arabątí astronomové zde doąli k názoru, ľe Ptolemaiem zavedená velikost precese 36''/rok, je ąpatná a ľe ke zvýąení přesnosti v astronomických katalozích je nutné pouľít větąí hodnotu. Slavný ibn Dľábir al-Battání (lat. Albategnius, asi 858-929) dostal hodnotu 54,5''/rok, zatímco Ibn Júnus 51,5''/rok. Al-Battání byl jedním z nejvýznamnějąí astronomů středověku. Působil ve městě Rakka na břehu Eufratu a později v Samaře. Provedl několik inovací v Ptolemaiově teorii, zpřesnil výpočty dráhy Měsíce a planet. Zabýval se studiem prstencových zatmění Slunce, určil délku tropického roku a vůbec spoustu daląích, dnes jiľ zcela přirozených věcí. Zajímavé je, ľe jeho pozorování vyuľil v roce 1749 Dunthore k odhadu zrychlování pohybu Měsíce. Battániova práce silně ovlivnila rozvoj astronomie a matematiky v době renesance, lze dokonce říci, ľe by bez jeho objevů byl pokrok mnohem pomalejąí. Ve stejnou dobu se nejvyspělejąím kulturním centrem Evropy stala ąpanělská Córdoba, metropole umajjovského chalífátu v Andalusii. Zdejąí knihovna obsahovala přes 400 tisíc svazků, pravděpodobně více neľ vąechny knihovny křes»anských panovníků a měst dohromady. Ve ©panělsku působil například Abu Ali Hasan Ibn Al-Haitham (lat. Alhazen, 965-1040), významný optik, fyzik a astronom. Objevil například zákon lomu, experimentoval s barevným světlem, optickými klamy a odrazem světla. Pouľíval dírkovou komoru. Studoval atmosférickou refrakci, výąku atmosféry odhadl na devadesát kilometrů a například zavedl pojem astronomický soumrak. Zjistil totiľ, ľe soumrak nastává tehdy, kdyľ je Slunce méně neľ 19 stupňů pod obzorem. Jako první také zřejmě definoval zákon setrvačnosti ( těleso se pohybuje přímočaře pokud není vnějąí silou nuceno zastavit či změnit směr pohybu). a zavedl moderní vědecké postupy: systematická pozorování přírodních jevů konfrontoval s teorií a tu případně opravoval. Neméně slavný jako Al-Haitham je i jeho současník Muhammad Al-Birúní (973-1048). Vystudoval arabské, islámské právo a ovládal i řečtinu, syrątinu a sanskrt. Díky tomu mohl vyuľívat tehdy dostupné originální práce. Prakticky celý svůj ľivot cestoval - od západního pobřeľí Evropy aľ po Indii. Popsal např. sedm různých způsobů, jak nalézt sever, významné jsou i jeho práce v matematice. Psal také o slunečních zatměních a Slunci. O mnoho století dříve neľ ostatní bral za zcela samozřejmé, ľe se Země točí kolem své osy. Rychlost světla byla podle něj mnohonásobně větąí, neľ rychlost zvuku. Domníval se, ľe Mléčná dráha je sloľena z drobných stálic a mlhovin. Zabýval se téľ mineralogií, popisoval nerosty, určil specifické hmotnosti některých prvků, a například si vąiml, ľe květiny mají vľdy 3, 4, 5, 6 nebo 18 lístků, nikdy vąak sedm či devět. Během svých častých cest do Indie popsal důkladně zdejąí kulturu a také publikoval myąlenku, ľe indický subkontinent byl kdysi v minulosti mořským dnem. Daląím významným astronomickým centrem byla Maragha (dnes Tabríz v Iránu). Neľ se ale dostaneme k vědě, bylo by dobré trochu zabrousit do mongolské historie. Jednu z hlavních rolí zde totiľ sehrál Čingischán. Pod jeho geniálním strategickým vedením na začátku třináctého století ovládl neznámý středoasijský národ světovou veleříąi. Sahala od Arabského zálivu na jihu, k sibiřské tajze na severu, od Černého moře na západě aľ k pacifiku na východě. Mongolská říąe v době svého největąího rozkvětu představovala třetinu vąech pevnin na zeměkouli! Válečnou strategii měli přitom více neľ jednoduchou: zmocnili se hlavního města, zmasakrovali obyvatelstvo a demonstrovali tak svoji ohromnou převahu. Je zajímavé, ľe při svém válečném taľení Čingischán vyuľil astronomickou symboliku, kterou ostatně dodnes Mongolové pouľívají i na státních symbolech. V (Tajné historii Mongolů), pololegendární kronice mongolské dynastie, se uvádí, ľe Čingischána zplodil "modrý vlk" a "bleděľlutá laň". Modrá barva byla pro Mongoly znamením nebes. Nebeský předek, modrý vlk, byl pak dle legendy určen ke zrození bytosti s nebeským osudem. V době vlády Čingischána si proto Mongolové říkali modří Mongolové, aby tak vyzdvihli svůj boľský původ. V roce 1227 tento válečník zemřel a vlády se ujaly čtyři jeho synové. Nastal tak pomalý rozpad říąe (i kdyľ právě tehdy ohroľovali samotnou Vídeň), nicméně právě v tomto období se zastavíme. Hulagu, vnuk Čingischána a bratr Kublaje (zakladatele čínské dynastie Jüan, se kterým se setkal Marco Polo), roku 1258 dobil Bagdád, připsal si tak na konto 800 tisíc obětí a zaloľil zde správní oblast Ilchanát. Mongolové sice nijak zvláą» nepěstovali vědu, nicméně právě Hulagu zadal Nasir al-Dín al-Túsimu (1201-1274) vybudovat v Maraghadě astronomickou observatoř, která se později stala vzorem pro mnohé daląí stavby. V její výbavě byly přístroje zhotovené dle řeckých předloh (armilární sféry, kvadranty, úhloměry) a velký meridián o poloměru přes osmnáct metrů. Hvězdáři měli k dispozici knihovnu s 400 tisíci svazky! Z al-Dín al-Túsisových prací jsou nejznámějąí Ilchánské tabulky, které byly sice původně sepsány v perątině, ale později vyąly i arabsky a latinsky. Vysvětlil také některé nedostatky Ptolemaiova geocentrického systému a doporučil jeho podstatnou inovaci (bez přechodu k heliocentrismu). Jeho závěry pravděpodobně znal i Koperník. Maraghská observatoř vzkvétala asi padesát let. Po smrti Nasr al-Díniho a několika jeho studentů se vąak centrum vzdělanosti přesunulo směrem na východ do Samarkandu (dnes Uzbekistán). Ten také před mnoha lety ovládli mongolové, zdejąí panovník Timúr-lenk, jehoľ klan jako jeden z prvních konvertoval na islám, se kolem roku 1360 prohlásil čingischánem (= velkým chánem) a na čas obnovil slávu mongolské veleříąe. To se nejvíc projevilo na samotném Samarkandu. Jeho vnuk, Ulugh Beg (tedy "velký princ"), se po nástupu svého otce na trůn stal správcem hlavního města a okolí. V té době zde jiľ působilo velké mnoľství intelektuálů, v čele s Čijáh al-Dín al-Káąím. Ulugh Beg (1394-1449) v mládí navątívil Maraghdskou observatoř, jenľ na něj udělala takový dojem, ľe od roku 1320 začal podobnou budovat i v Samarkadnu jako součást madrásy - ąkoly vyąąího, předevąím astronomického vzdělání. Na rozdíl od jiných patronů měl přitom i on sám dobré znalosti v matematice a astronomii. Největąí přístroj, který samarkandská observatoř měla k dispozici, byl tzv. Fakhri meridán. Jeho průměr byl stejný jako výąka chrámu Sv. Sofie v Konstatinopoli. Po zániku Ulugh Begovy pozorovatelny byl sice zničen, ovąem během vykopávek v letech 1908 aľ 1948 znovu nalezen a restaurován. Proto dnes velmi přesně známe jeho míry. Meridián měl poloměr čtyřicet metrů(!), jeho jiľní konec byl jedenáct metrů pod zemí a sestával ze dvou kamenných zdí v půlmetrové vzdálenosti. Při stavbě bylo nutné přemístit více neľ pět set tun zeminy. Díky jeho mohutnosti bylo moľné měřit výąku s přesností na dvě aľ pět úhlových sekund. Jak se s ním pozorovalo, názorně ukazuje přiloľený obrázek. Meridián byl nejčastěji vyuľíván k měření výąky Slunce, ze které se odvozovala zeměpisná ąířka, sklon ekliptiky, jarní bod, délka tropického roku atd. Astronomové zde určili sklon ekliptiky k rovníku na 23° 30' 17" (tedy s chybou pouhých 32") a zeměpisnou polohu observatoře na 39° 37,4' (chyba 3,2'). Obdivuhodná byla samotné metodika práce astronomů. Al-Káąí sám uvádí, ľe zatímco sledováním nebe se zabývali jeden, dva pozorovatelé, ostatní se věnovali diskusím nad pořízenými daty, často za účasti samotného Ulugh Bega. Základním, nejdůleľitějąím výsledkem samarkandské observatoře se stalo Zij Ulugh Bega. Originál byl napsán v tádľikistákině a představoval přehled celé astronomie čtrnáctého století, stejně jako Ptolemaiův Almagest byl souhrnem znalostí druhého století. Ulugh Begův Zij obsahoval informace o měření času, kalendáři, praktické astronomii (vč. trigonometrie), pohybech Slunce, Měsíce a planet, polohách hvězd. Polohy planet zde byly udány s přesností aľ pět úhlových sekund. Největąím přínosem astronomii patnáctého století se stal katalog 1018 hvězd s ekliptikálními souřadnicemi pro epochu 1437. Jednalo se o první systematický přehled poloh vąech jasných hvězd viditelných pouhým okem z této zeměpisné ąířky od dob Hipparcha (tedy před více neľ sedmnácti stoletími). Vzhledem k dosaľené přesnosti, je udivující jakým způsobem pracovali: měřili zde azimut a výąku s přesností tři úhlové minuty, v souvislosti s hvězdným časem (určovaným pomocí tzv. clepsydry - vodních hodin), je přepočítali na ekliptikální souřadnice. Do dneąních dob se v evropských knihovnách zachovaly celé desítky Ulugh Begových Zij, převáľně v perątině a arabątině, ale i kdyľ se jednalo o produkt první poloviny patnáctého století, v Evropě nebyly známy aľ do roku 1648. Samarkandská hvězdárna byla dokončena v roce 1437. O deset let později se Ulugh Beg stal panovníkem celé říąe. Na základě pozorování hvězd předpověděl, ľe bude záhy zavraľděn svým synem Abdulem. I kdyľ ho poslal do vyhnanství, bylo mu to málo platné. V roce 1449, 27. října, byl zavraľděn najatým vrahem. Jeho hrobka byla objevena při archeologických výzkumech v roce 1941. Smrtí Ulugh Bega symbolicky končí rozvoj arabské vědy. V Evropě se v té době začal rozvíjet humanismus a renesance. Roku 1492 byla ©paněly dobyta Grenada a skončilo tak osmisetleté působení muslimů v Andalusii. Pokrok se pomalu a definitivně přenesl zpět na starý kontinent. Nicméně poznatky arabské vědy se nám, skryté například ve jménech hvězd, dochovaly dodnes. Obrázek schematicky naznačuje, jak probíhalo pozorování s Fakhri meridiánem Ulugh Begovy observatoře. Pozorovatel seděl na schůdcích mezi dvěma oblouky, zatímco dva pomocníci pohybovali se záměrným zařízením. Uprostřed byl malý otvor, v geometrickém středu meridánu, na vrcholu stavby, pak druhé mířidlo. Bylo tak moľné velmi přesně určit polohu Slunce, Měsíce, planet i hvězd na nebi. Jako astronomové amatéři často zápolíme se spoustou překáľek, které nám brání v naąem koníčku či práci. A» uľ se jedná o nepochopení kolemjdoucích lidí, přesvětlenou oblohu či o jiné příčiny, my sami s tím obvykle přílią mnoho nezmůľeme. Přesvětlené obloze snad zabrání vytahané kontakty od pojistek sodíkových výbojek, pro jistotu jeątě přetřené bezbarvým lakem, od nepochopení ostatních lidí nás ubrání jen silná meditace, zápal pro věc a někdy stačí i pouhá tvrdá ignorace. Ovąem na problém, se kterým jsem se setkal já, jsem nenaąel dost vhodné řeąení. Jednou, bylo to přesně dvacátého osmého září tohoto roku, jsem se rozhodl, ľe po deląí době od zatmění Měsíce přinutím své líné tělo a zkontroluji hvězdy, jestli jsou stále na svých místech a jestli se mi moc nemnoľí. Takľe jsem vytáhl svůj vypůjčený dalekohled a rozloľil jsem trojnoľku na betoně u naąeho domu, abych kryt jeho stínem odpozoroval Jupiter. To mi celkem ąlo. Pak jsem se tedy rozhodl, ľe se podívám na nějaké ty deep-sky objekty a přestěhoval přístroj za barák na zahradu. V ten okamľik se ale probral sousedovic roční vlčák a vycenil na mě zuby. Zcela jistě si je nečistil Blend-a-medem, protoľe jsem i pět metrů od něho cítil, jak mu smrdí z huby. To, ľe ta potvora nemá vůbec smysl pro astronomii a pro astronomy uľ vůbec ne jsem pochopil asi po pěti minutách usilovného ątěkání. Tehdy ode mne slyąel první ne moc sluąnou nadávku toho večera. Podíval jsem se na M 31, M 33, na Plejády a ątěkání nepřestávalo. V té savčí palici asi nějak moc nespínaly synapse, protoľe pes se nejspíąe domníval, ľe se nám po zahradě promenáduje nějaká pěkně drzá kočka. Nehledě k tomu, ľe po takové kanonádě "haf" by i pěkně otrlý a jeątě ke vąemu hluchý kocour vypadal jak dikobraz. Po daląích pěti minutách ode mne uslyąel daląí nadávku. Tu uľ asi znal, protoľe se okamľitě vrhl k plotu a začal s ním usilovně lomcovat. A zvuk jeho kňasáků na ľelezném plotu mě přílią neuklidnil. Co chvíli jsem čekal, aľ plot nevydrľí, a pes se mi vrhne na krk... no, moc koukám na horory. Ne, plot drľel, ale o to víc jsem měl strach z toho, aľ se vzbudí celá ulice a myslím, ľe rozzuřené sousedy, násilně vzbuzené v neděli v jedenáct večer, by asi pletivo plotu nezadrľelo. A kdyľ uľ je, tak jsem musel brát v úvahu fakt, ľe moje rodiče uľ pak ľádný plot neodděluje. Takľe jsem po patnácti minutách pozorování dalekohled zase sbalil, uątědřil psovi daląí nadávku a ąel v klidu spát. Měsíc je dosud jediným tělesem ve sluneční soustavě, které bylo moľno geologicky studovat jako Zemi. Mimo základní charakteristiku, která je dána vlastnostmi Měsíce vyplývajícími z nebeské mechaniky, bylo moľné u něj pouľít nejen metody vyvinuté pro pozemský fotogeologický výzkum (geologické vyhodnocení snímků pořízených velkými dalekohledy a kosmickými sondami), ale i přímý výzkum povrchu člověkem a laboratorní výzkum vzorků odebraných na měsíčním povrchu buď kosmickou sondou, která se z Měsíce vrátila zpět na Zemi, nebo které odebral a přivezl na Zemi člověk. Součástí tohoto výzkumu byla i některá geofyzikální měření na měsíčním povrchu. Uveďme si v přehledu alespoň některé výsledky, které byly dosaľeny. Jedno z nejdůleľitějąích čísel, které charakterizuje Měsíc a které je zajímavé i u vąech ostatních těles sluneční soustavy, je hustota. Co nám můľe o nějakém tělese prozradit? Její význam je v tom, ľe zhruba vypovídá z čeho, z jakých prvků nebo hornin, je těleso sloľeno. Pokud tento údaj navíc skloubíme s koeficientem momentu setrvačnosti, dostaneme hrubý obraz o uspořádání hmoty v tělese. Přitom předevąím vycházíme z porovnání celkové hustoty tělesa odvozené z poznatků nebeské mechaniky a z předpokládaných nebo známých hustot hornin, které skládají jeho povrch. Hustota Země jako celku je asi 5530 kg.m-3 Na povrchu má větąinou lehké horniny, jako jsou granity - lidově řečeno ľuly a jim příbuzné horniny, (hustota zhruba 2600 aľ 2700 kg.m-3 a usazené horniny (hustota 2000-2700 kg.m--3. Daląími důleľitými horninami, které se podílí na stavbě Země, jsou minerály s vysokými obsahy ľeleza a hořčíku - bazalty (v běľné mluvě čediče ap.). Jejich hustoty kolísají podle sloľení od 3000 aľ do 3500 kg.m-3. Znamená, ľe v zemském nitru musí být těľąí hmoty. Jak se odvodilo podle petrologických výzkumů, geofyzikálních měření a podle daląích úvah by to měly být bázické horniny obsahující vysokotlaké minerální fáze a ľelezo, případně síra). Průměrná hustota Měsíce je 3340 kg.m -3. Je tedy velmi podobná hustotě bazaltů a pravděpodobně se do hloubky přílią nemění. Sloľení Měsíce jako celku je tudíľ velmi podobné sloľení bazaltů. Měsíc je, mimo Zemi, nejlépe známé a prozkoumané těleso a téľ je navątívil člověk. Mnohdy se dokonce zdá, ľe o něm víme více neľ o Zemi. Výzkum Měsíce lze v podstatě rozdělit na dvě období. První začalo kdyľ se na něj podíval Galileo Galilei kukátkem a skončilo kolem roku 1960, kdy začal kosmický výzkum. Jak se vyvíjely dalekohledy, tak se i více vědělo o Měsíci. Uľ v roce 1651 Giovanni Riccioli vydal první topografickou mapu a řada názvů, které zavedl, se uľívají i dnes. Jak se lepąila technika, dále rostly naąe vědomosti. Pomáhala astronomická fotografie a daląí metody. Rostly poznatky o povrchových tvarech Měsíce a o jejich vzniku. Proběhla váąnivá diskuze o tvorbě kráterů, ve které vědci převáľně dospěli ke shodě, ľe vynikly působením impaktů. Výsledkem těchto výzkumů bylo sestavení topografických map v měřítku 1:1 000 000 a prvních geologických map, které předcházely letu sond a konečně i letu člověka. Zásadní zvrat v poznání začal rokem 1959, kdy na měsíční povrch dopadla neřízeně sonda Luna 2. To byl začátek druhé etapy studia Měsíce, která vyústila přistáním lidských posádek v programu Apollo na Měsíci a v podrobném studiu přivezených vzorků. Přímý výzkum Měsíce podstatně roząířil naąe poznatky, které nyní podávají jiľ mnohem realističtějąí obraz. Měsíc je těleso podstatně jednoduąąí neľ Země s její sloľitou vnitřní a vnějąí dynamikou. Povrch Země formuje celá řada geologických pochodů vnitřních (pohyby litosférických desek, sopečná činnost aj., majících zdroje energie v zemském nitru), tak i vnějąích (tekoucí voda, vítr. ledovce aj., které jsou závislé na sluneční energii). To vede ke vzniku velmi rozmanitých tvarů zemského povrchu a někdy i k obtíľnému rozeznávání, jak tyto útvary vznikly. Na celém měsíčním povrchu se dříve uplatňovaly impakty a sopečná činnost. Dnes tam působí jednotně pouze kosmická eroze a nikdy tam nepůsobily tak rozmanité geologické pochody jako na Zemi. Např. tam nejsou různé způsoby zvětrávání jako na Zemi, které způsobují, ľe např. stejné horniny (např. granity) mají v různých klimatických podmínkách velmi rozdílné povrchové tvary. To se nepříznivě uplatňuje např. při analýze druľicových nebo leteckých snímků jednoduchých granitových masívů z různých klimatických pásem. Jinak vypadá granitový masív v tropickém pásmu, kde je pokrytý tlustou vrstvou zvětralin, jinak ve studeném pásmu, kde výrazně vystupuje v podobě kopců nebo v mírném pásmu. Něco takového na Měsíci naątěstí není. Vąechny horniny podléhají stejným procesům a proto je jejich srovnávání daleko jednoduąąí. K hlubąímu poznání a k upřesnění naąich představ významně přispěly přivezené měsíční vzorky, které patří k nejpodrobněji zkoumaným horninám a minerálům vůbec. Jen málokterý vzorek ze Země se můľe těąit takové pozornosti jako např. první vzorky z Apolla 11. To vąe vedlo k novým názorům nejen na Měsíc a jeho stavbu, ale i k novému pohledu na daląí tělesa sluneční soustavy s pevným povrchem. Na Měsíci lze vlastně vymezit z geologického hlediska pět základních typů oblastí podle jejich charakteru. Jak na Měsíci, tak na Marsu a konečně i na daląích tělesech sluneční soustavy postupujeme podle metodiky, kterou dobře vypracovala pozemská fotogeologie. Ta vychází z analýzy převáľně leteckých, částečně druľicových, snímků, ze které se snaľíme extrahovat maximální mnoľství geologických informací. Na Zemi je to o to jednoduąąí, ľe to, co odvodíme ze snímků, můľeme později kontrolovat túrami přímo v terénu. Na Měsíci to nebylo dlouhou dobu moľné. V podstatě i dnes, kdy na něm lépe známe pouze devět bodů (tři sovětské sondy a ąest výprav Apollo), nemáme k dispozici dostatečně ąiroké pole poznání. Podle celkového vzhledu Měsíce, který je znám jiľ dlouhou dobu, protoľe je patrný jiľ pouhým okem, se obyčejně na měsíčním povrchu vymezují vysočiny a moře. Provedený výzkum vąak dovoluje vymezit z geologického hlediska na povrchu v podrobnějąím pohledu tyto základní typy 3. Ploąiny na vysočinách Jedná se o světlé oblasti s vysokým albedem (8-12 %), které jsou výrazně nerovné, hustě pokryty impaktními krátery. Povrchové horniny měsíčních vysočin jsou působením četných impaktů rozdrcené. Tuto oblast pokrývá různě mocná vrstva drti, tzv. regolit. Ten je tvořen předevąím zrny minerálů a úlomky hornin, sklovitými částicemi, prachem, zkrátka impaktem přeměněnými a roztříątěnými horninami. V podstatě silné drcení sahá aľ do hloubky 8-12 metrů, ovąem v oblastech větąích impaktů sahá poruąení do hloubky několika kilometrů, případně několika desítek kilometrů. Kdyľ se přivezly první vzorky z Měsíce, petrologové zjistili, ľe vysočiny tvoří zcela specifické vyvřelé horniny, které prodělaly přetavení a magmatickou diferenciaci. Magmatická diferenciace je soubor pochodů, ke kterým dochází v tavenině (magmatu), při kterém se látky rozdělují podle hustoty a podle krystalizačních schopností. Magma nekrystalizuje najednou, jednotlivé sloľky krystalizují postupně. Obyčejně nejdříve volné krystaly, které jsou pak obklopené menąími krystaly a nakonec jemnozrnnou hmotou, která je při rychlém utuhnutí sklovitá. (Pochopitelně při krystalizaci se mění i sloľení magmatu.) Tímto způsobem tedy dochází jak k chemickému, tak fyzikálnímu oddělení jednotlivých jeho sloľek. Horninami jsou anorthosity (v případě vyąąího obsahu ľeleza ľelezitého anorthosity). Hlavní sloľkou anorthositu je bázický plagioklas (s vysokými obsahem Ca) a Al a některé tmavé minerály. Anorthosity jsou nejstarąí známé horniny Měsíce (stáří 4,6-4,5 miliard let). Můľeme říci, ľe vznikly jako první projevy krystalizace, diferenciace a vzniku měsíční kůry. Spolu s nimi se ve vysočinách vyskytuje i zvláątní varianta hořečnatých hornin, které obsahují Mg-pyroxeny a amfiboly. Ty uľ mají daleko větąí časové rozpětí; vznikaly v prvních třech stech milionech let existence Měsíce. Dále se tu vyskytují tzv. KREEP-bazalty, jejichľ minerály jsou obohacené prvky normálně těľko vstupujícími do mříľek minerálů - draslíkem (K), vzácnými kovy - rare earth elements (REE) a fosforem (P). Jejich průměrné stáří je 4,33 miliard let. Tyto tři základní sloľky budují měsíční vysočiny, tedy 84 procent měsíčního povrchu. Podle hustoty kráterů na určitou jednotku plochy rozdělujeme měsíční vysočiny do oblastí pokrytých impaktními krátery hustěji nebo řidčeji. V podstatě jsou to plochy, jejichľ povrch se částečně liąí svým stářím, protoľe čím je hustota kráterů na něm vyąąí, tím je povrch starąí. (Hustota kráterů na povrchu tedy neznamená stáří tělesa!) Impaktní pánve jsou vlastně velkými impaktními krátery. Od běľných impaktních kráterů je oddělujeme jednak formálně, podle velikosti (mají průměr zpravidla větąí neľ 220 km) a částečně i podle specifických projevů geologické stavby a významu pro topografii Měsíce (obdobně i u daląích těles s pevným povrchem). Pro impaktní pánve jsou velmi typické koncentrické lemy tvořící jejich okraje. Jejich stáří bývá větąí neľ 3,8 miliard let. Na povrchu Měsíce od sebe odliąujeme pánve podle relativního stáří a to podle toho, zda jsou starąí či mladąí neľ Mare Nectaris. Impaktní pánve omezují horské pásma, jeľ jsou jedinými horskými pásmy na Měsíci. Nejsou tam ľádná zlomová nebo vrásová pohoří. (Na Merkuru uľ zlomová pohoří jsou a na Marsu částečně také. Jediná Země ze vąech těles sluneční soustavy má vrásová pohoří a jediná Země se vyznačuje deskovou tektonikou, tzn. pohyby litosférických desek a pravděpodobně konvektivním prouděním v pláąti.) Impaktní pánve představují také místa nejrozsáhlejąí sopečné činnosti na Měsíci. Kromě toho jsou kolem nich obrovské plochy impaktních vyvrľenin, jeľ často pokrývají téměř celý Měsíc a tvoří význačné horizonty pro srovnávání vzájemného stáří jednotlivých útvarů. Abychom pochopili vznik a stavbu pánví, srovnejme nyní dvě velké pánve: Mare Imbrium a Mare Orientale, které mají poněkud odchylný vzhled. Vąeobecně se uvaľuje, ľe vzhled pánve je ovlivněn tlouą»kou měsíční kůry. Mare Imbrium je tvořeno třemi soustavami hrástí nebo příkopů. Vnějąí prstenec o průměru 1140 kilometrů tvoří Apeniny, Alpy a část Sinus Iridium. Střední část o průměru 850 kilometrů tvoří Mons la Hire a Archimedes. Nejvnitřnějąí série valů mají průměr 570 kilometrů. Výhozy Mare Imbrium se označují jako souvrství nebo formace Fra Mauro. Jsou to aľ jeden kilometr mocné impaktity, usazeniny rozdrcených hornin vyhozených z oblasti Mare Imbrium při impaktu, které najdeme více neľ ąest set kilometrů od jeho okraje. Pokrývají plochu o průměru téměř dva tisíce kilometrů. Mare Imbrium je tedy velký impaktní kráter, jehoľ základní přechodná dutina, která se vytvořila přímo při impaktu, měla asi ąest set aľ osm set padesát kilometrů v průměru a byla ąedesát aľ osmdesát kilometrů hluboká. To je zhruba polovina průměru, který pozorujeme dnes. Dneąní jeho rozsah je daný daląími pohyby, pro které impakt vytvořil podmínky. Dneąní vzhled vznikl tak, ľe do středu vyhloubené dutiny sklouzávaly korové bloky z okolí. Tvorba impaktní pánve a moře je tedy velice sloľitý proces, který ma tyto čtyři základní fáze: Podobné je i Mare Orientale, jehoľ výhozy leľí na výhozech z Mare Imbrium (tj. z litostratigrafického hlediska je mladąí). Jeho lemy tvoří Kordillery a Montes Rook. U Mare Orientale se objevuje anomální typ povrchu, který je pravděpodobně vytvořen zpětnými napadávkami. Některé velké krátery totiľ mají tu vlastnost, ľe část vyhozeného materiálu pohybujícího se po strmých drahách napadá zpět do kráteru. Daląím ploąně rozlehlým útvarem na měsíčním povrchu jsou tzv. ploąiny na vysočinách. To jsou rozsáhlé plochy (řádově stovky aľ tisíce čtverečních kilometrů), které mají neobvykle hladký povrch bez větąího počtu impaktních kráterů. Znamená to, ľe jejich povrch je mladąí, neľ bylo impaktní bombardování. Předpokládá se, ľe se jedná o uloľeniny impaktních brekcií pocházejících z okolních impaktních pánví. 4. Měsíční moře Měsíční moře tvoří ąestnáct procent převáľně přivrácené strany Měsíce. Jsou to bazaltové výplně ve velkých impakních pánví a záplavy bazaltových láv pokrývající některé části měsíčního povrchu. Tyto bazaltové sposty mohou dosáhnout mocnosti řádově stovek aľ tisíců metrů. Znamená to, ľe bychom neměli směąovat nebo zaměňovat samotné impaktní pánve za měsíční moře. Pánve totiľ vznikaly impakty mnohem dříve, v poměrně dlouhém časovém intervalu před 4,1-3,8 miliardami let a teprve později doąlo k jejich vyplnění bazalty. S nimi asi současné byly i mohutné bazaltové výlevy, které vyplňují části některých pánví i na odvrácené straně Měsíce a některé svým tvarem nepravidelné sníľeniny jako např. Mare Tranqullitatis nebo Oceanus Procellarum. Moře tedy nejsou vázané jen na impaktní pánve, ale spíąe na deprese v reliéfu. Bazalty, které tvoří měsíční moře a oceány, jsou blízké pozemským. Pocházejí z pláątě, jehoľ diferenciací vzniky, z hloubky 150 aľ 400 km a dostaly se na povrch Měsíce po přívodních cestách uvolněných impakty. Krystalizovaly převáľně v období (3,9-3,1).10 9 let. Celkově se trvání vulkanické aktivity na Měsíci klade do období 4.10 9 do 1.10 9 let. Studium čedičových láv prokázalo, ľe měly při výlevech velmi nízkou viskozitu (srovnávají se s motorovým olejem za pokojové teploty). Tím lze vysvětlit, ľe rychle vznikly obrovské lávové plochy a proudy. Odhaduje se, ľe vylévání bazaltů trvalo asi 800 miliónů let. Bazalty vyplňující moře se skládají předevąím z tmavých minerálů bohatých na ľelezo, někdy i titan. Je pro ně typické, ľe vznikly v bezvodém redukčním prostředí. V ľádném ze vzorků měsíčních hornin nebyla nalezena ani stopa po minerálech, které by obsahovaly vázanou vodu. Proto je dnes velkou otázkou, ke které se nikdo nemůľe definitivně vyjádřit, zda se skutečně vyskytuje vodní led v oblastech měsíčních pólů. Led totiľ absolutně nezapadá do současného geochemického modelu Měsíce. Vzhledem k sopečnému původu měsíčních moří je pochopitelná převaha vulkanických forem. Mezi ně patří: vulkanické ploąiny, lávové proudy, lávové kanály, vulkanické dómy, nasypané struktury (krátery s tmavými haló), deprese vzniklé propadnutím lávových tunelů, koryta pravděpodobně vzniklá erozí lávovými proudy, mořské hřbety, krátery s tmavým haló, vzácné nasypané sopečné kuľely a řetězce kráterů (pravděpodobně kolapsové struktury a moľná i zbytky po dopadu rozpadlých komet. Tyto struktury se vyskytují i na povrchu měsíčních vysočin). Podle výsledků dálkového průzkumu Měsíce a geologického mapování, můľeme u větąiny moří zjistit tři erupční fáze. Nejstarąí jsou titanem bohaté lávy, které vyplňují spodní části pánví, vyznačují se modrým spektrem, větąinou vznikaly jako rychlé výlevy velkých spoust a tvoří největąí mocnosti. Pak přiąla pozdějąí fáze výlevu s niľąím obsahem titanu, vyznačující se červeným spektrem. Byly klidnějąí, pomalejąí, menąí mnoľství a často se u nich vyskytují lávové tunely (sinusoidální brázdy). Nakonec se vylily finální lávy s nízkým obsahem titanu. Takľe výplň moří neproběhla najednou, ale jak ukazuje morfologický a spektrální výzkum, probíhala v etapách. Pokud neuvaľujeme impaktní pánve popsané jiľ výąe, pak můľeme na povrchu Měsíce vyčlenit tři základní typy kráterů. Jsou to: 1.Velké impaktní krátery větąí neľ 15 kilometrů do 220 kilometrů Toto dělení, i kdyľ se zdá formální, má své opodstatnění. Krátery o průměru 15 metrů a více ztrácejí číąkovitý tvar (přibudou např. středové pahorky). V okolí kráterů je patrná eroze a sedimentace vyvolaná výhozy a otřesy. Okolo větąích kráterů, které mají sloľitějąí strukturu, lze obyčejně rozeznat tři zóny. Jsou to: Vnitřní zóna (s největąími bloky, koncentrickými puklinami nebo místy s hladkým povrchem). Střední zóna (jemnějąí ale souvislé vyvrľeniny). Vnějąí zóna (přeruąované pokryvy, nepravidelný výskyt vyvrľenin, přítomnost řad nebo zhluků sekundárních impaktních kráterů a výtrysky vyvrľen do světlých paprsků, které jsou v detailu sloľeny obrovským mnoľstvím drobných sekundárních kráterů). Celý povrch Měsíce je postiľen zlomovou tektonikou, která se projevuje zlomovými svahy a zlomy členícími povrch a téľ rozpukáním. Jsou to jednak projevy endogenních geologických pochodů, jednak důsledky impaktů. Při analýze tektonické stavby Měsíce se setkáváme s jedním velkým problémem. Dříve, kdyľ se analyzovaly snímky z pozemských dalekohledů, tak se obyčejně na Měsíci popisovala tektonická sí», pukliny vzniklé v době, kdy snad Měsíc jeątě rychleji rotoval. U těles z vyąąí rychlostí rotace se totiľ vytváří ąikmá sí» zlomů, orientovaná zhruba k severozápadu a k jihovýchodu. Je zajímavé, ľe nikde na podrobných snímcích z druľic Lunar Orbiter, Apollo, ani Clementine se tato zlomová sí» nenaąla. Na měsíčním povrchu se rozhodně nejvíce projevují zlomové systémy, které vznikly při velkých impaktech. Např. z Mare Imbrium vychází paprsčitá sí» zlomů, která postihuje poměrně velkou oblast. Pochopitelně, v případech, kde se tyto kříľí zlomové systémy z více impaktů, vznikají velice sloľité systémy, které se velmi těľce analyzují. Za jediné stopy současné geologické činnosti lze povaľovat úniky plynů z trhlin a puklin, které byly dokázány i spektrálně (tzv. transient events). K těmto únikům pravděpodobně dochází působením slapů Země a Slunce na Měsíc při vhodném postavení vąech tří těles. Je moľno je někdy pozorovat i solidnějąími amatérskými dalekohledy. U sypkých uloľenin na povrchu Měsíce, např. na stěnách impaktních kráterů je moľno vidět stopy po sesuvech. Dá se říci, ľe geologická aktivita Měsíce byla nejbouřlivějąí v první polovině jeho geologického vývoje a ľe skončila zhruba před 3,1 miliardy let, kdy uľ vznikly pevniny a moře. Po té uľ Měsíc začal postupně vyhasínat a zároveň doąlo k poklesu počtu zvláątě velkých impaktů. Těch bylo nejvíce v období zhruba do 4,0.10 9 aľ 3.8.10 9 let. Ukazuje se, ľe poslední vulkanická činnost mohla probíhat asi před jednou miliardou let. V podstatě můľeme ale tvrdit, ľe hlavní sopečná činnost trvala asi 800 miliónů let a byla ukončena po vzniku moří, který byl zakončen zhruba před 3 miliardami let. Od té doby probíhá uľ jen závěrečný vývoj, kdy je povrch Měsíce postiľen převáľně menąími impakty. Vąimněme si nyní, podle kterých kritérií jsme byli schopni poznat vývoj Měsíce a vymezit určité časové úseky, ve kterých vynikaly jednotlivé struktury na jeho povrchu. Předně, na Měsíci obecně platí zákony pozemské stratigrafie, zejména zákony superpozice a intersekce, které nám pomáhají určit vzájemné stáří horninových těles. Pokud nejsou hornin zvrásněné nebo jinak tektonicky poruąené, tak leľí starąí horniny pod mladąími. Podle toho se podařilo určit, ľe měsíční moře, která zalévají měsíční vysočiny, jsou mladąí. Podobně je mladąí ten kráter, který leľí na druhém, tedy starąím. Mladąí zlom poruąuje starąí atd. Pomáhají nám i jiné příznaky na měsíčním povrchu. Tak např. starąí krátery jsou vystaveny déle meteorické (kosmické) erozi a jejich tvary jsou více setřelé. U mladąích impaktních kráterů na Měsíci se tak vyčleňují dvě generace kráterů: starąí, setřelého vzhledu (typ Eratosthenes) a mladąí, čerstvého vzhledu (typ Koperník). Kdyľ se tyto poznatky o celém povrchu Měsíce shrnuly do jednotného systému, podařilo se něco podobného jako jsou na Zemi. Vědci vyčlenili měsíční prvohory, druhohory apod. Analýza vzorků, které kosmonauti nebo sondy Luna přivezli na Zemi, umoľnily, aby toto datování měsíčního vývoje se jeątě více zpřesnilo a hlavně aby bylo nejen relativní (jedno horninové těleso vůči druhému), ale i absolutní, tj. v rocích, které zhruba uplynuly od jeho vzniku nebo od určité definované události, kterou tyto horniny prodělaly (např. zchladnutí na určitou teplotu ap.). Toto absolutní datování měsíčních vzorků vychází z analýzy určitých radioaktivních izotopů, jejich vzájemného poměru nebo jejich poměru k určitým dceřiným izotopům i neradioaktivním. Tato tzv. "radioaktivní" stáří se stala základem absolutní kalibrace měsíční časové ąkály, která má velký význam i pro určení stáří řady útvarů na daląích tělesech sluneční soustavy, která mají pevný povrch. Její pomocí se podařilo určit např. časový rozsah období tzv. velkého (intenzívního) bombardování, které zasáhlo terestrické planety a formovalo povrch jejich nejstarąích částí ap. 3,15 - 1,0 starąí krátery bez paprsků typu Eratosthenes 4,6 - 3,92 útvary starąí neľ Mare Nectaris Nejvíce informací jsme získali ze seizmických měření Apolla 12, 14, 15, 16. Zdrojem otřesů byla jednak ohniska v měsíčním pláąti, jednak přírodní nebo umělé impakty. Na základě průchodu zemětřesných vln měsíčním nitrem se zjistilo, ľe Měsíc je typické trojvrstevné diferencované těleso - ľe má kůru, pláą» a jádro. Sahá do hloubky asi sedmdesát kilometrů a je velkými impakty rozdrcená v horních 10-20 kilometrech. Ukazuje se, ľe kůra je heterogenní, lze ji rozdělit na spodní a svrchní. Svrchní má "kyselejąí" sloľení, tj. obsahuje horniny s vyąąím obsahem Si a Al. Sloľení spodní kůry je bázičtějąí (bazalty bohaté na Fe, Mg). Podle změn rychlosti letů druľic nad povrchem se zjistilo, ľe Měsíc není tíhově homogenní. Vyskytují se na něm pozitivní tíhové anomálie (mascony), které odpovídají podpovrchovému nahromadění bázických láv (výplně měsíčních moří). Sahá do hloubky asi 1670 kilometrů. Předpokládá se, ľe je sloľen z hornin s olivínem a pyroxenem se zvýąenými místními koncentracemi ilmenitu. Zdroj mořských bazaltů, které vyplnily měsíční moře, se pravděpodobně nacházel v hloubce 200-400 kilometrů. Má průměr 350-700 kilometrů. Je pravděpodobně excentricky posunuté dva kilometry od těľiątě Měsíce směrem k Zemi. Předpokládá se, ľe má zvýąený obsah ľeleza. Podle vąech údajů se dá soudit, ľe je Měsíc není výrazně vertikálně diferencovaný. Dost podstatné a zajímavé je, ľe Měsíc měl ve své minulosti (asi před 3,6-3,8 miliardami let) poměrně silné magnetické pole. To znamená, ľe musel mít ľhavé jádro, které rotovalo. Vznik Měsíce dosud není uspokojivě vyřeąen. Bylo jiľ vytvořeno více modelů, které se jeho vznik snaľily vysvětlit. Ale aľ dosud ani jeden model zcela nevyhověl. Obtíľe ve formulaci modelů jsou předevąím v tom, ľe model vzniku Měsíce musí, podle současného stavu poznatků, vysvětlit následující skutečnosti: Podrobnosti ve sloľení Měsíce se sloľením zemského pláątě (dominují silikáty Fe, Mg), ale Měsíc je přitom ochuzen o těkavé látky (obtíľně se vysvětluje nyní předpokládaný výskyt vody v polární oblasti). dráha Měsíce leľí jak mimo rovinu zemského rovníku, tak ekliptiky Současné modely vzniku Měsíce je moľno shrnout do těchto skupin: 3.Odątěpení od Země 4.Ničivý impakt - nyní uznávaná představa, která předpokládá, ľe Měsíc vznikl asi před 4,6 miliardami let, kdy mělo dojít ke sráľce Země s mohutným kosmickým tělesem, přičemľ se: Měsíc se obohatil pláątěm Země a impaktoru a téľ jeho jádrem (zvláątě obohacení ľelezem a refraktorními prvky) V současné době se nejčastěji uvaľují dva základní modely vzniku a vývoje Měsíce, první bez působení impaktu, druhý s přispěním impaktu. Jsou stručně shrnuty v následujících přehledech. akreace a silné zahřátí vnąjąích částí krystalizace KREEP - bazaltů, radioaktivní tavení v pláąti, Přepis přednáąky proslovené na jarním Setkání členů APO v dubnu 1997. OBSAH tisk Mojmír Eliáą Roząířený Epstein-Heisenbergův princip: V oblasti výzkumu a rozvoje lze současně určit vľdy jen dva Pokud má někdo takové ątěstí, ľe si můľe určit vąechny tři Večer 27. srpna před půlnocí nastal vzácný úkaz: na krátkou dobu (podle předpovědi na dvacet minut, nakonec to bylo trochu jinak) se vąechny měsíce Jupiteru ocitli buďto za planetou, nebo před ní. Dozvěděl jsem se o to z přílohy "Několika větama" Bílého trpaslíka, půjčeného od Martina Lehkého. Přijel jsem do pozorovacího domečku asi o půl deváté "kyjevského času" nedlouho před zákrytem Ganymeda. Jupiter vąak byl bohuľel za stromem, a tak jsem jeho zmizení nemohl sledovat. Spatřit se daly tedy uľ jen dva Jupiterovy měsíce - Io a Europa (viz obrázek na daląí straně), Callisto se ocital za Jupiterem uľ asi půl dne, přesněji řečeno uľ nebyl za Jupiterem, ale v jeho daleko sahajícím stínu. S newtonem 420/2008 na montáľi dobson se chystali planetu sledovat téľ Libor Němec, Luděk Dlabola a Martin Nekola. O dvě hodiny později, kdyľ začala Europa přecházet přes Jupiter, uľ vąak objektiv jedenácticentimetrového refraktoru dělila od planety jen vrstva zemské atmosféry (a vzdálenost 600 milionů kilometrů). Europa se dotkla okraje Jupiterova kotoučku (viz obrázek) ve 21h 38m SEČ (předpověď v ročence 21:40). Při zv. 165x se dala sledovat aľ do 21h 50m SEČ. Od začátku přechodu aľ do zmizení výrazně svítila na temnějąím pozadí Jupiteru, jenľ byl na krajích zřetelně tmavąí neľ uprostřed (hlavně poslední desetina poloměru (a» uľ rovníkového nebo polárního)). Normálně není tak samozřejmé si toho povąimnout, ale při tomto úkazu byl rozdíl jasů mimořádně nápadný. Vznikal překrásný prostorový obraz vypuklé, kulaté planety a Europy jakoby před ní. I to, ľe se na okraje kotoučku díváme vlastně téměř z boku, bylo vidět. S tímto prostorovým vjemem pozorovatelným jedním okem nemohou ľádné televizní efekty soupeřit. Nepřehlédnutelná byla také kulatost Europy. Dál od Jupiteru je Europa vidět samozřejmě taky jako kulatá, ale chvěje se vzduch a psychologicky má člověk sklon povaľovat měsíc za "prakticky" bodový. Do daląího úkazu, začátku přechodu stínu Europy zbývala necelá hodina, během níľ jsem určil stav pozorovacích podmínek. Vąechna slabąí souhvězdí byla vidět, M 13 spíąe ne, M 31 ano. Max. hvězdná velikost dosahovala 5 mag. Ale víc nikoli. Chvění vzduchu při zv. 165 dovolovalo bez potíľí kreslit Jupiterovu atmosféru. Chvění vzduchu se o hodinu zmenąilo tak, ľe byly vidět aľ čtyřikrát menąí detaily. V té době se začal objevovat stín Europy (viz obrázek), opět o chvilku dříve, neľ udává předpověď, ale začátek se nedal určit přesně. Také se zdálo, ľe stín zpočátku není ostrý. Ve 22h 38m měl být Io zakryt Jupiterem (viz obrázek). Úkaz začal uľ ve 22h 37m SEČ a ve 22h 39m (moľná i 22h 40m) Io zmizel úplně. Mezitím se stín Europy stal ostře viditelným a postoupil na jasnějąí část disku. V tuto chvíli přestaly být vidět vąechny galileovské druľice Jupiteru (aľ na stín Europy). Nic nebylo vidět ani čtyřicetidvacentimetrovým dobsonem při zvětąení 250. Stav ale netrval dlouho, podle předpovědi se ve 22h 58m SEČ (tedy uľ za dvacet minut) měl objevit Callisto. Jelikoľ uľ bylo naprosto jisté, ľe ročenka uvádí středu úkazů, očekával jsem dřívějąí objevení Callista. A dobře jsem udělal. Uľ ve 22h 50m SEČ, osm minut před předpovědí, jsem ho spatřil. Objevovat se musel uľ krátce předtím. A to ve vzdálenosti větąí neľ průměr Jupiteru, poněkud severně od rovníku (viz obrázek), Nejprve jako bodová, slaboučká tečka. Jako by za něčím prosvítal. Uľ ve 22h 55m vąak byl jen nepatrně slabąí neľ nedaleká hvězda (6 aľ 7 průměrů planety severním směrem). Ve 22h 57m byl jiľ zřetelně jasnějąí a o minutu později výrazně jasnějąí. Tu hvězdu jsem identifikoval pomocí Sky Atlasu 2000. Je blízko theta Capricornii a není vyloučeno, ľe je to RS Cap. Ve 23h 01m uľ bylo na první pohled rozliąitelné, ľe Callisto není bod, ale něco větąího. Zdá se, ľe se zjasňoval aľ do 23h 05m. Trvalo ąestnáct minut neľ nabyl normální jasnosti. ©koda, ľe kluci u 42cm dobsonu nezastihli začátek výstupu, mohlo to být jeątě zajímavějąí. V tuto chvíli jiľ ztratili o Jupiter zájem a pozvolna odjeli. Já jsem vąak byl odhodlán vzácně hustou sérii úkazů sledovat aľ do konce. Pět minut před výstupem z přechodu byla Europa nepřehlédnutelným, výrazným objektem Jupiterova disku. Opět vznikal plastický dojem vypouklého tělesa. Stín satelitu se přitom nacházel asi 0,3 průměru Jupiteru od Europy. Ročenkou předpovězený čas 0h 31m odpovídal časovému středu výstupu, v 0h 34m uľ byla Europa zřetelně oddělena od planety. Více neľ dvě hodiny po konci zatmění Callista měl nastat konec ztemnění i Ganymeda (1h 13m SEČ). Uľ v 1h 10m byl měsíc normálním způsobem vidět jako bod asi 0,4 průměru planety od okraje (viz obrázek). Bočním viděním jeątě dříve, ale nebylo to jisté. Jasnosti Ganymeda a Callista se vyrovnaly v 1h 13m. O dvě minuty později byl uľ Ganymedes zřetelně kulatý a rozhodně jasnějąí. Callisto se mezitím posunul na vzdálenost 1,3 průměru planety. Konec zatmění Io měl nastat v 1h 23m. Jiľ dvě minuty předtím byl zaregistrován a to ve vzdálenosti 0,25 průměru planety. Rychle se zjasňoval a v 1h 24m byl stejně jasný jako Europa. Vzdaloval se od Jupiteru téměř viditelnou rychlostí. Io a Ganymedes se k sobě měly během blíľit a kolem čtvrté hodiny ranní dokonce dohnat. Sledovat to uľ ale nemělo cenu, protoľe prudce vzrostlo chvění vzduchu a navíc se od severozápadu přihnala mlha, která vąechno poblíľ obzoru zahalila. Vsadím se, ľe sami autoři Hvězdářské ročenky o tomto jevu nevěděli. Objevit se to přitom nedá ani z grafů, protoľe v nich není zahrnuto, kdy je měsíc ve stínu Jupiteru. Prostě jak není za planetou, je podle grafu "vidět". Tuto skutečnost jsem si uvědomil vlastně aľ 27. srpna, při kontrole předpovědi pomocí svého počítačového programu. Kdo takový dalekohled a včasnou informaci, jako jsem měl, nemá, o mnoho přiąel. Jupiter bez měsíců - to uľ není jen tak. Kdoví ale, jak by to vypadalo s jednometrovým dalekohledem, kde by zrovna byla Amalthea? Na protějąích dvou stránkách najdete sérii kreseb Jupiteru pořízených během osudné noci z 27. na 28. srpna 1997 Vladimírem Kocourem. Vľdy pouľil refraktor o průměru 11 centimetrů a zvětąení 165x. Jih nahoře, západ vpravo. Vąechny časy jsou v SEČ. Pokud půjdete do nějakého obchodu s fototechnikou, budete ohromeni rozmanitostí dnes nabízených filmů. Můľete zvolit jakoukoliv citlivost od 25 do 3200 ASA. V minulosti, kdyľ jste chtěli koupit barevný film, bylo vaąí hlavní starostí (kromě citlivosti), zda název filmu má příponu "-chrome", nebo "-color", označující inverzní a negativní film. Nyní ale od vás např. Fuji očekává schopnost rozliąit filmy HG 400 a Super HG 400, Kodak zase prodává Ektachrome 125 a Ektachrome 125X. Kdyľ jsem se ptal majitele obchodu s fotoaparáty co to "X" znamená, řekl: "Myslím, ľe emulze filmu má něco e-X-tra navíc. (Ve skutečnosti má film při pouľití blesku nepatrněji teplejąí tóny barev.) Znamená snad nesmírně veliké mnoľství voleb, ľe dnes fotografie rozkvétá jako nikdy před tím? Ne, snad právě opak je pravdou... Videorekordéry téměř před dvaceti lety málem zničily domácí kina Super-8 a digitální fotoaparáty rychle nahrazují tradiční filmovou technologii, CCD kamery v astronomii mohou proniknout daleko hlouběji do vesmíru neľ dokáľí filmy. Magnetická a digitální média se vyhnula potřebě chemického zpracovávání a nabídla tak mnoho daląích výhod. Mohu jen ľasnout nad tím, jak přebírají vedení... Konkurence klasické fotografie je velmi vysoká a já nejsem přesvědčen, ľe je to dobré. Například Kodak vyřazuje výrobu velkoformátových filmů a spektroskopických desek. Nejenom astrografy, ale i velké schmidtovy komory po celém světě se právě takto snadno mohou stát nepouľitelnými v průběhu několika let! V současnosti CCD čip jednoduąe nevyuľije moľností přístroje o průměru 14 palců (cca 35,6 cm - pozn. překl.), který dokáľe ostře a nezkresleně zobrazit ąest stupňů noční oblohy (podobně jako maksutovova komora na Hvězdárně v Úpici - pozn. překl.). Ve dvou ohledech - kapacita a kvalita uchovávání dat - CCD nemůľe konkurovat fotografii. Moľné je, ľe magnetofonová páska, hard disk, či CD-ROM v nejbliľąí době nepřekonají skleněnou desku, nebo» magneticky uchovávaná data potřebují "omladit" kaľdých 5 let a CD-ROM se sám zničí za třicet. Pokud se totiľ informace na těchto médiích pravidelně nekopírují, mohou být nevratně ztraceny, nebo nečitelné pro příątí generaci počítačů se zdokonalenými datovými formáty. Oproti tomu stříbro-halogenidová emulze, dobře ustálená a vypraná, můľe být stejně kvalitní dnes jako před sto lety. Pro archivní uschování dat (zvláątě obrazů) je to téměř dokonalé a trvalé jako tiątěná kniha. Díky Gutenbergovi můľeme obdivovat knihy, které přeľily neporuąené přes pět století. Při nedávné přednáące na Observatoři Harvardské univerzity byla ostatním shromáľděným astronomům představena Martha Hazen, jenľ je kurátorkou legendárních Harvardských archivů fotografických desek obnáąejících 500 000 kusů, kdy první deska byla exponována roku 1880 a poslední přidána roku 1989. Desky byly exponovány na Observatořích Harvardské univerzity v Massachusetts (USA), Peru, Chile a Jiľní Africe. Pokrývají oblohu od pólu k pólu s mezní hvězdnou velikostí v rozmezí od 10 do 17 magnitud - úrodné zdroje informací pro kaľdého, kdo potřebuje zkontrolovat proměnné hvězdy, asteroidy, záblesky gama-záření a mnoho daląích přechodných jevů na obloze, viditelných jindy neľ nyní. V bývalém Východním Německu vytvářely ekonomické tlaky existenční hrozbu pro obrovské sbírky Sonnebergské observatoře. Místní vláda oficiálně plánovala rozmístění těchto 250 000 kusů fotografických desek do jiných institucí nebo jejich naprostou likvidaci. Avąak bouře hněvu německých astronomů a odhodlaná Mezinárodní astronomická unie v roce 1993 zasáhla a odvrátila tak zkázu - alespoň prozatím... Roger W. Sinnott je zvláątní redaktor časopisu Sky & Telescope a expert ve výrobě dalekohledů. Podle článku "Photography's precarious future" publikovaném na WWW volně přeloľil Tomáą Malý. Ano, jsi to právě ty, ten správný člověk, který mi můľe pomoci. Jednoho krásného dne jsem se probudil a zjistil, ľe na to moje fotografování sám nestačím. A tak bych přivítal pár nadąenců, jeľ by se mnou mohli spolupracovat na projektech, které mám do budoucna připravené, nebo jiľ fungují: Jiľ dlouhou dobu pátrám po barevném i černobílém filmu, nejlepąím pro záznam nádherné noční oblohy. Část jsem jiľ udělal sám pro mou Středoąkolskou Odbornou Činnost (SOČ). Výsledky práce se jiľ vyuľívají, např. ve studii Mléčné dráhy Marcela Bělíka, exponované na letoąní Expedici v Úpici. V současné době mám k dispozici kolem 20 filmů a hodlám jeątě některé daląí přikupovat. Při testování se chci předevąím soustředit na několik faktorů: V daląí části této práce je v plánu vyzkouąet dnes tak populární hypersenzibilizaci emulze, převyvolávání speciálními vývojkami a testování takto různě upravených filmů. Také nevíte, jaký objektiv je ten pravý pro fotografování toho či onoho objektu? Proto by, myslím, bylo vhodné vyzkouąet objektivy různých ohniskových délek, světelností, typů, konstrukcí i značek přímo na hvězdné obloze. A jelikoľ mi tyto objektivy schází, potřebuji některé půjčit a vyzkouąet jejich vhodnost pro astrofotografii (chromatičnost, komu, vignetaci, mechanické vlastnosti, chování za extrémních podmínek atd.). Vím, ľe se vám budou mé plány zdát zbytečné a řeknete si: "Vľdy» existují specializované laboratoře pro tuto práci určené!, ale je jisté, ľe ľádná laboratoř vám nezjistí hodnoty např. Scharzschildova efektu dlouhých expozičních dob nebo chování a daląí vlastnosti filmů, či objektivů v extrémních podmínkách, pro astrofotografii téměř charakteristických (vlhko, teplo, chladno apod.). Tvrdím, ľe nic nenahradí praktické zkouąky typu in-situ. V (nejen) této části bych dal moľnost naprosto vąem, kteří mají jakoukoliv zajímavou zkuąenost jak s prací v temné komoře, tak s jinými vlastními projekty v oboru astrofotografie. Jako příklad bych uvedl snímání povrchu Měsíce Lukáąem Králem z Ostravy pomocí videokamery (systém VHS) a amatérsky vyrobeného dalekohledu - velmi jednoduché a jak jste mohli vidět na letoąní Expedici v Úpici, ono to funguje! I tohle patří do astrofotografie. Protoľe se nechci vázat jen na klasickou fotografii, velmi bych uvítal i vaąe postřehy z práce se CCD kamerou a podobnými exoty. A nyní přicházejí na řadu sliby. Vąe co otestujeme, vymyslíme a uděláme by mělo v horąím případě vyjít jako Rady (nejen) pro začínající astrofotografy v rámci Expedice '98, doplňující a roząiřující odborné přednáąky. V tom lepąím případě bych chtěl udělat s vaąí spolupráci Sebrané spisy astrofotografické (mnohem obsáhlejąí příručka o obsahu několika desítek stran). Pokud by se nám vedlo opravdu dobře, tak v současné době Marcel Bělík (který také přislíbil pomoc) z Hvězdárny v Úpici zřizuje čistě astrofotografické stránky na Internetu určené pro uveřejňování vaąich článků, aktuálních zpráv, fotografií, výsledků a jiných příspěvků. Po předběľné dohodě by se mohlo vyuľívat některých zařízení Hvězdárny v Úpici a to předevąím o Mikrech, Expedicích (i zimních) nebo podle domluvy. Chtěl bych poděkovat Ing. Marcelu Bělíkovi a Mgr. Jiřímu Duąkovi za podporu tohoto projektu, jejich připomínky a nápady. V souvislosti s tím děkuji Hvězdárně v Úpici za technickou podporu přístrojovým vybavením. Podnětem pro toto mé počínání je naprostá absence jakékoliv aktuální astrofotografické literatury v České republice a tedy nutná potřeba know-how. Usnadněte proto, prosím, těm ostatním jejich těľké začátky a pomozte mi. Díky. Kontaktní adresy: Tomáą Malý, J. Vrby 3, 419 01 Duchcov, tel.: 0417/836 125 Marcel Bělík, Hvězdárna Úpice, poąt. schr. 8, 542 32 Úpice, tel.: 0439/932 289, fax: 0439/933 289, e-mail: obsupice@mbox.vol.cz OBSAH tisk Tomáą Malý Uľ deląí dobu se zajímám o proměnné hvězdy a měření jejich jasnosti, tedy o fotometrii. Aľ donedávna jsem měl moľnost provádět pouze vizuální fotometrii, tedy určování jasnosti okem, coľ je vąak metoda velmi nepřesná a nespolehlivá, navíc namáhavá. Proto, kdyľ jsem se poprvé setkal s měřením jasnosti pomocí CCD kamery (v praxi jsem to poprvé zaľil na hvězdárně v Brně), okamľitě mě to nadchlo, nebo» jsem člověk lenivý a tahle metoda slibovala získat velice kvalitní výsledky jednoduchým způsobem a navíc bez větąí námahy (na první pohled). Ostravská hvězdárna uľ deląí dobu vlastní CCD kameru (konkrétně je to SBIG ST-7), ale fotometrii s ní zatím nikdo nedělal. Důvodů bylo více, jednak se mnoha lidem zdál postup vyhodnocování získaných snímků proměnné hvězdy přílią sloľitý, jednak kamera nebyla napevno umístěna na ľádném dalekohledu, protoľe nejkvalitnějąí přístroj naąí hvězdárny (coudé refr. 150/2250) je určen pro veřejná pozorování a dalekohled ve vedlejąí kopuli (meniskas-cassegrain 150/2250) zase neměl seřízenou montáľ. Koncem letoąního léta se Tomáąi Havlíkovi podařilo po dlouhém a vytrvalém úsilí docela sluąně seřídit montáľ m.-cassegrainu, a tak na ni CCD kameru napevno umístil, ovąem ne přímo na dalekohled, ale do ohniska teleobjektivu Prakticar 5.6/500 (čočkový). Montáľ se totiľ bohuľel nedá seřídit tak přesně, aby bylo moľno snímat přímo v ohnisku m.-cassegrainu, obrazy hvězd ujíľdějí přílią rychle. Tomáą kameru nastálo zaostřil a podařilo se mu také vyčlenit speciálně do kopule jeden starąí počítač 486, takľe v jasnou noc teď stačí otevřít kopuli, spustit počítač a kameru a můľe se pozorovat. Byl konec srpna, do začátku ąkoly mi zbývaly jeątě dva týdny, kdyľ jsme se s Tomáąem rozhodli, ľe se naučíme to obávané zpracování fotometrických snímků softwarovým balíkem MUNIPHOT, stáhnutým z Internetu (tuąím ľe ze stránek brněnské hvězdárny). Je to asi nejlepąí u nás dostupný program svého druhu (ale určitě ne nejjednoduąąí). Tomáą uľ měl pokusně nasnímanou proměnnou hvězdu U Cephei, a tak jsme se jednoho večera začali učit to zpracování právě na ní. Bylo to skutečné dobrodruľství, na které budu dlouho vzpomínat. MUNIPHOT je totiľ balík programů, které se ovládají příkazy a parametry zadávanými přímo z DOSu, a které se snímky provádějí nejrůznějąí věci jako konverze do formátu FITS, dělení flat-fieldem, vlastní proměřování snímků a mnohé jiné. Měli jsme sice z Internetu k dispozici také návod k MUNIPHOTu, nicméně ten se ve větąině případů stával nepouľitelným, protoľe zřejmě kaľdý z programů byl jiné verze a příkazy zadávané podle návodu zjevně nechápal. Zodpovědně mohu prohlásit, ľe jsem nikdy v ľivotě neviděl tolik různých chybových hláąení za jednu noc jako tenkrát. Neustále jsme něco hledali v anglicko-českém slovníku, zkouąeli jsme zadávat parametry v různém pořadí, s různými mezerami a desítky daląích fíglů, a postupně jsme se probíjeli dál a dál. Někdy k ránu, po osmi hodinách práce, jsme byli někde za polovinou postupu. Daląí den odpoledne jsme s odhodláním pokračovali dál a zhruba po daląích osmi hodinách jsme doąli na konec postupu. Na obrazovce se objevila naąe první světelná křivka. No, abych se přiznal, ten vodorovný pás různě rozptýlených bodů mě moc nenadchnul. Nicméně alespoň nějaký graf jsme získali a mělo to tedy smysl zkouąet dál (později jsme náhodou zjistili, ľe jsme snímky podělili nekvalitním flat-fieldem a tím je dokonale zkazili, po odstranění tohoto nedostatku z toho vyąla docela pěkná křivka stoupající jasnosti). Mým snem nicméně bylo, pořídit nějakou "klasickou" světelnou křivku, například zákrytové proměnné hvězdy. Nějak se nám to ale nedařilo, měli jsme smůlu. Jednou jsem hvězdu při snímkování podexponoval. Podruhé jsem zase pouľil ąpatnou předpověď okamľiku minima, takľe jsem přiąel "s kříľkem po funuse" a hvězda se uľ skoro neměnila. A tak nadeąla poslední noc, kdy jsem mohl být na hvězdárně, protoľe za dva dny jsem uľ odjíľděl studovat do Prahy. Náhodou se vyjasnilo a tak jsem učinil poslední zoufalý pokus - začal jsem snímkovat zákrytovku BX Pegasi a modlil jsem se, aby se nezatáhlo. Nebe mě vyslyąelo, a tak jsem měl po zhruba čtyřech hodinách snímání asi osmdesát snímků, které jsem začal zpracovávat a asi za hodinu byl můj sen zhmotněn na monitoru počítače - klasická světelná křivka hvězdy typu W UMa s poklesem jasnosti při zákrytu, vzestupem jasnosti zpět a znovu s poklesem do minima. Tuhle křivku zde přikládám. Hvězda se mění v rozmezí 11,0 aľ 11,7 mag Tímto jsem zatím s CCD fotometrií bohuľel skončil, ale doufám, ľe v budoucnu v tom budu moci pokračovat, třeba o prázdninách. A pokud je mezi vámi, čtenáři Trpaslíka někdo s přístupem k CCD, neváhejte a vyzkouąejte si to také. Je to velké dobrodruľství a výsledky za to rozhodně stojí. něhoľ se něco pokazí. Slepit vázu dohromady trvá déle neľ ji roztřískat. Shodit pár kilogramů trvá déle neľ je nabrat Bohuľel dneska ľádná pozorování nebudou. Mám jich sice plný stůl, ale čas mne natolik tlačí, ľe si na ně budete muset počkat aľ do příątího čísla. Nicméně vězte, ľe se v této rubrice setkáte se zajímavými záznamy od Petra Drengubiaka, Petra Zbončáka, Tomáąe Havlíka, Pepy Kapitána a Lukáąe Krále. Mám jich tolik, ľe celé příątí číslo Trpaslíka bude věnované právě pozorování noční oblohy. Do té doby se s vámi ale musím rozloučit. Moc se omlouvám a sypu si na hlavu několik kilogramů popelu. V návalu různých povinností jsem neustále odkládal vydání tohoto Trpaslíka, aľ jsem málem přiąel "s kříľkem po funuse". Snad mi to odpustíte. V dneąním čísle jsou podstatné dvě věci: 1. v obálce najdete jako přílohu spisek Pavla Gabzdyla "Měsíc v dalekohledu", který v dohledné době několika týdnů vydá ve velkém nákladu (a v mírně odliąné podobě) Hvězdárna ve Valaąském Meziříčí. 2. Přikládám pozvánku na naąe druhé letoąní Setkání. Uskuteční se poslední listopadový týden, tedy za necelý měsíc. Přednáąející budou opět značně unikátní, doufám tedy, ľe se sejdeme v hojném počtu. Abych se jeątě vrátil k mému časovému zaneprázdnění. Spolu s Rudolfem Novákem, Zdeňkem Pokorným a "třemi G" (Grygar, Gráf, Grün) totiľ dvakrát týdně vydáváme internetové astronomické noviny. Dva dny v týdnu jsem tudíľ zcela vytíľen. A nyní jiľ drby a krátké zprávičky. Očekávaný ąestý díl Záludných otázek z astronomie jen tak nevyjde. Podobný osud zřejmě stihne i publikace Honzy Kyselého o kometách. Důvod? Mateřské povinnosti jediného zaměstnance vydavatelství Paráda. Začátkem října uplynulo čtyřicet let od startu první kosmické druľice - Sputniku 1. Kupodivu jste mohli narazit i na pár článků v novinách a časopisech. Tou nejzajímavějąí zprávou ale bylo, ľe francouzątí a ruątí studenti v rámci oslav zkonstruovali a vypustili na oběľnou dráhu Země (pomocí posádky stanice Mir) její kopii. Uľ teď pípá nad vaąimi hlavami. Právě v těchto dnech, kdy se k vám dostává toto číslo Trpaslíka, probíhá na brněnské hvězdárně unikátní dvojice konferencí o výzkumu proměnných hvězd. Jaká byla najdete v daląím čísle Trpaslíka. Stavitelé dalekohledů bude pak určitě zajímat, ľe v praľském Technickém muzeu je aľ do konce listopadu výstava dalekohledů Astroama 97. A nakonec - nezapomeňte se podívat na zákryt Saturnu Měsícem a listopadové Leonidy. K tomuto číslu Bílého trpaslíka Vám doporučujeme uvařit si silný turecký jablečný čaj. Obsah přiloľeného pytlíku nasypte do malého hrníčku a zalijte horkou vodou Amatérská prohlídka oblohy Hvězdárna a planetárium Mikuláąe Koperníka v Brně si Vás dovolují pozvat na setkání Astronomická dílna, které se uskuteční ve dnech 28. aľ 30. listopadu 1997 v prostorách Hvězdárny a planetária Mikuláąe Koperníka v Brně. (aneb co vąechno uvidíme dloubneme-li do oka skalpelem) 20:00 - 21:30 návątěva univerzitní kopule 9:30 - 11:00 Z. Mikuláąek, Základy astrofyziky Kromě uvedeného programu je vyhrazen prostor také pro Vaąe příspěvky - ústní i písemné (formou vývěsek). Budete-li chtít na setkání prezentovat své výsledky, vyplňte prosím přísluąnou část návratky. Setkání "Astronomická dílna" se mohou zúčastnit i nečlenové Amatérské prohlídky oblohy. Ubytování je zajiątěno v malém sále hvězdárny. Je zdarma, musíte si ovąem s sebou přivézt spacák a karimatku. Váľným zájemcům můľeme zajistit, na základě domluvy, i pohodlnějąí ubytování (ve hvězdárenské nocleľně či hotelu). Součástí setkání bude mnoľství písemných materiálů, které dostanou vąichni účastníci. Na setkání v "Astronomické dílně" se těąí Mgr. Jiří Duąek , Rudolf Novák, RNDr. Zdeněk Mikuláąek, CSc. Mám zájem o ubytování ve hvězdárenské nocleľně, hotelu (nutné domluvit) Návratku zaąlete na adresu: Hvězdárna a planetárium Mikuláąe Koperníka v Brně, c/o Jiří Duąek, Kraví hora 2, 616 00 Brno, tel. 05 - 41 32 12 87, e-mail: dusek@physics.muni.cz. Upozorňujeme, ľe bez řádně vyplněné návratky se nemůľete semináře z organizačních důvodů zúčastnit. Zpravodajská sí» je příloha zpravodaje Bílý trpaslík, který vydává Amatérská prohlídka oblohy ve spolupráci s Hvězdárnou a planetáriem Mikuláąe Koperníka v Brně.


Dejte výkonnostním hodnocením smysl - CIO Business World CIO Business World » Dejte výkonnostním hodnocením smysl Formální hodnocení, ve kterých manažeři hodnotí výkon zaměstnance, jsou skvělou příležitostí k vybudování kultury, potlačení předsudků a sblížení týmů – obzvláště v těžkých časech. Christina Woodová 22. 11. 2021 Hodnocení výkonnosti je jednou z těch povinností, které se vám jako technickému vedoucímu dostávají do rukou a na které vás život a škola nepřipravily. Zahrňte masivní přechod od kancelářské kultury k modelu, kde lidé pracují na dálku, příliv mileniálů do pracovní síly, epidemii duševních chorob a masivní rezignace a možná budete čelit výkonnostním recenzím, které vám budou připadat, že jsou nad vaše síly. Abych vám pomohl připravit se, mluvil jsem s lídry, kteří toto umění zvládli a vidí tyto cílené individuální jednání – zejména v hybridním nebo vzdáleném modelu – jako vzácnou příležitost k propojení, stanovení jasných cílů, budování hodnot a kultury, kterou společnost chce, a pomáhají zaměstnancům najít smysl a pocit sounáležitosti v práci. Dobré výsledky začínají přípravou a kulturou Využijte této příležitosti k odhalení zkreslení a vybudování silné kultury Nešiďte hodnotu uznání smysluplnosti Dělejte je častěji Není to jen o tom, co pro vás zaměstnanec dělá Vyškolte své manažery v tom, jak tohle všechno udělat „Učinit smysluplné hodnocení výkonu začíná dlouho předtím, než naplánujete schůzku,“ říká Gil Pekelman, generální ředitel společnosti Atera. „Začíná to kulturou vaší organizace.“ Pokud vaše společnost vytvořila prostředí, kde se lidem daří a kde se cítí oceňováni, vyzýváni a respektováni, říká: „S největší pravděpodobností jsou pro hodnocení jejich výkonu nadšení.“ Mark Kinsella, viceprezident pro inženýrství ve společnosti Opendoor, souhlasí s tím, že příprava je klíčová pro hodnocení výkonu a že velká část této přípravy začíná u nejvyššího vedení. Opendoor vytvořil jasně definované kariérní cesty, které nastiňují role, odpovědnosti a očekávání, aby manažeři snáze viděli, zda členové týmu plní své povinnosti. Ale ve světě práce na dálku, kde byly lidské interakce omezeny na úplný základ, jsou tato hodnocení také jednou z mála příležitostí, kdy se budete muset propojit se svým týmem. Z tohoto důvodu si Kinsella myslí, že by to manažeři měli využít naplno tím, že budou připraveni více než kdy jindy. „Jako vedoucí musíte mít jasno ve své přímé zprávě o roli a svých očekáváních,“ říká. Ale s tolika zaměstnanci, kteří jsou nyní vzdáleni, „musíte být objektivní, konkrétní a akceschopní, protože je zde méně osobního lidského prvku, který by vám během diskuse poskytoval detaily.“ Celá tato příprava proměňuje to, co kdysi bylo transakční setkání, v něco mnohem víc. „Zjistil jsem, že diskuse o hodnocení výkonnosti během pandemie vedly k plodnějším a hlubším rozhovorům,“ říká. Během procesu kontroly, od přípravy až po závěrečné odhlášení, je důležité zkoumat, jak jsou vaše očekávání ovlivněna zkreslením. Přehodnocení druhů srovnání, která děláte, je dobrým způsobem, jak začít. „Vyhněte se srovnávání člověka s člověkem,“ navrhuje Kinsella jeden způsob, jak odstranit zkreslení [zaujatost]. „Místo toho se zaměřte na výkon a práci dané osoby v porovnání s kariérními cestami.“ Hodnocení výkonnosti jsou často plná falešných očekávání, která ovlivňují kariéru lidí ve vašem týmu. Podle Harvard Business Review (HBR) se to projevuje tak, že stereotypizované skupiny se musí znovu a znovu prokazovat, zatímco bílí muži jsou posuzováni podle svého potenciálu. Navíc ženy musí často chodit po úzkém laně přijatelného chování, zatímco muži ne, a předpokládá se, že matky ztratily zájem o svou práci, když ji neměly. Zkontrolujte svou vlastní zaujatost a odstraňte ji, jak nejlépe umíte. Aby to bylo možné, navrhuje HBR vyhnout se otevřeným otázkám a požádat o důkazy na podporu úspěchů a kompetencí od všech – nejen od stereotypizovaných skupin. To nejen pomáhá odstranit zkreslení, ale také zlepšuje vaše hodnocení. Hodnocení výkonnosti nabízí příležitost pomoci vaší společnosti vybudovat různorodou kulturu. „Hodnocení výkonnosti a nakonec i propagační akce odrážejí to, čeho si jako společnost ceníte,“ říká Kinsella. „Takže povyšujte lidi, kteří vynikají na své současné úrovni a splňují požadavky na vyšší úroveň. Ale také povyšujte ty, kteří ztělesňují hodnoty, na kterých vám záleží.“ Žijeme v podivných a narušených časech, kdy jsme neustále pod tlakem. Pro lidi ve vašem týmu je možné, že se práce stala důležitým životním zaměřením, stabilním místem, situací, kdy se cítí kompetentní a potřební. Tony O'Donnell, technický ředitel společnosti Prezi, si myslí, že je důležité zajistit, aby vaši zaměstnanci byli utvrzeni a a vnímali smysluplnost v tom, že dělají správnou věc. „Je to něco, co může skutečně pomoci zvýšit udržení, zapojení, emocionální pohodu a dát lidem pocit, že na nich záleží,“ říká. „Jedna věc, kterou jsem v posledním roce zaznamenal jako ztrátu, je fakt, že je snadné zredukovat lidi na transakční aktéry, když pracují na dálku, a to není dobrý způsob, jak si udržet své nejlepší lidi.“ Hodnocení výkonu, říká, je šancí nabídnout poplácání po zádech, nějakou pochvalu, pohled na budoucnost vašeho týmu a tohoto zaměstnance, a pomoci vybudovat u této osoby pocit sounáležitosti s týmem. Většina lidí zjistila, že práce na dálku je dobrá pro produktivitu a rovnováhu mezi pracovním a soukromým životem, ale některé věci se ztrácejí. „Ztratíte spojení, které jste získali z rozhovorů u vodního zásobníku a kuchyňského koutu, které jsme mívali v kanceláři,“ říká Chris Conry, CIO společnosti Fuze. „Umožnilo vám to být při rozhovorech se zaměstnanci neformální, protože jste mohli vidět, jak se jim daří, zvládnout rychlou diskusi a lehce se zapojit.“ Nyní, když se většina lidského kontaktu omezuje především na zprávy, hovory a video, Conry navrhuje zvýšit frekvenci dotykových bodů kontroly výkonu. „Namísto pololetních nebo ročních diskusí ve formálním prostředí, jak tomu bylo donedávna, zjišťujeme, že lepším modelem je mít téměř týdenní nebo měsíční diskuse se zaměstnanci,“ říká. „V našem současném narušeném světě je obtížné měřit jakýkoli druh výkonu podle dvanáctiměsíční strategie,“ souhlasí O’Donnell z Prezi. „Ještě před tím vším se objevil trend, kdy organizace, zejména v oblasti technologií, bouraly myšlenku každoročního hodnocení výkonu a nahradily ji myšlenkou, že výkon je neustálá konverzace. Nyní, když se svět tolik mění, je tempo ročního procesu ještě těžší. Na konci prvních tří měsíců budou jakékoli dvanáctiměsíční cíle, které si stanovíte, pravděpodobně bezvýznamné.“ Pokud váš tým tvoří mileniálové nebo mladší, by se součástí vašich hodnocení měly stát věci, které motivují a inspirují tuto generaci, radí Conry. „Náš výzkum ukazuje, že to, co je pro tyto generace důležité, je do značné míry transparentnost na pracovišti, porozumění byznysu a sledování toho, jak má jejich práce dopad na větší obchodní cíle, a také to, jak podnik ovlivňuje komunitu a přispívá k ní,“ říká. Pokud uděláte zaměstnanecké hodnocení výhradně o tom, jak práce vede k povýšení, kariérnímu postupu a penězům, přičemž budete ignorovat tyto větší problémy, bude těžké dát této pracovní síle pocit sounáležitosti a odhodlání, díky kterému bude chtít zůstat. „Jakožto pro lídra je pro vás důležité zajistit, když mluvíte se svou zaměstnaneckou základnou, abyste jim poskytli kontext pro to, co se děje, tedy pro to, co může jejich práce nabídnout společnosti i komunitě, abyste pochopili, co u nich tvoří rovnováhu mezi pracovním a soukromým životem, a co se děje v jejich životech takového, co by mohlo přispět k jejich výkonu,“ říká Conry. Navrhovat tradičním manažerům, aby se při hodnocení výkonu zeptali členů týmu, jak se cítí, to se u nich často může setkat s pohrdáním. Manažeři, kteří věří v model služebník-vůdce, z toho pravděpodobně budou cítit, jako by se svět konečně dával do pořádku. Ať tak či onak, je dobré naučit manažery ve vašem týmu, jak na této úrovni zapojit svoji „posádku“. „Vysvětlili jsme našim manažerům, proč je tento prvek kontroly důležitý pro byznys a pro to, abychom z naší zaměstnanecké základny vytěžili maximum,“ říká Conry. „Nabízíme školení a nástroje, které jim pomohou využít tento způsob připojení. Doporučujeme používat aplikaci – CultureAmp – která jim pomůže připravit se na týdenní nebo měsíční konverzace s dotazy, které mohou zahrnovat otázku: ‚Jak se cítíte?‘“ Nemusí to být řečeno rodičovským nebo nějakým „šik“ tónem, nebo vás uvrhnout do role terapeuta. Řízení týmu vzdálených pracovníků však znamená brát v úvahu faktory, které pro vás mohou být neviditelné, pokud se na ně nezeptáte, jako faktory ovlivňující výkon a udržení [zaměstnance]. Jste také tmel, který drží váš tým pohromadě. „To, co jsme teď zjistili, když jsme odstranili všechny ozdoby našich přepychových kanceláří, je, že to, co mileniálové – a všichni ostatní – chtějí, je cítit, že se zabývají něčím, na čem jim záleží a že někam patří,“ říká říká O'Donnell ze společnosti Prezi. Chtělo by taky, aby podřízení mohli (samozřejmě přísně anonymně) psát svůj názor na svého nadřízeného. Například ve firmě co jsem měl to potěšení být zaměstnaný, lidi se staré party postupně odcházeli do důchodu a maník co jsem proti němu jinak vůbec, ale VŮBEC nic neměl byl jmenovaný vedoucím našeho oddělení... o tom jsem jednou řekl, že jednou za čtrnáct dní vyleze ze své kukaně mezi prostý lid...a diví se.


source: CulturaX

text: Skokan Kasai se dočkal první individuální olympijské medaile v 41 letech | iROZHLAS - spolehlivé zprávy Kde se nacházíte: iROZHLAS.cz / ZOH 2014 Sochi | Související témata: sport olympijské hry skoky na lyžích Soči Noriaki Kasai ZOH Soči 2014 olympijské hry 8:14 16. února 2014 Sdílet na Facebooku Sdílet na Twitteru Sdílet na LinkedIn Tisknout Kopírovat url adresu Zkrácená adresa Japonského skokana na lyžích Noriaki Kasaie na velkém můstku v Soči předčil jen Polák Kamil Stoch | Zdroj: Reuters Lepší byl pouze Kamil Stoch, který se stal skokanským králem letošních olympijských her. Po triumfu na středním můstku ovládl i ten velký a zkušeného Kasaie v konečném součtu porazil o 1,3 bodu. "Japonci mě zbožňují, proto jsem velmi tvrdě pracoval a hodně se snažil, abych jejich očekávání naplnil. Toužil jsem samozřejmě po zlatu, ale víc jsem pro něj dělat nemohl," řekl Kasai, který naposledy cenný olympijský kov vybojoval v Lillehammeru v roce 1994, kdy pomohl japonskému týmu ke stříbru. A velký obdiv má ke svému japonskému soupeři i o šest let mladší Jakub Janda. "Je to něco fantastického. Od nějakých pětatřiceti do čtyřiceti let mu to také moc neskákalo, ale pořád se tím bavil a najednou je zpět. Tady nenajdete nikoho, kdo by mu nefandil. Smekám před ním," uvedl Janda. Receptem k dlouhé kariéře má být tvrdý trénink, Kasai ho ale českému skokanovi sám neprozradil a důvod je jasný. "Je těžké se sním bavit, protože angličtinu moc neovládá," dodal Janda. Mnohem podstatnější ale je, že Kasai umí skvěle skákat. Na velkém můstku za to získal svou první individuální olympijskou medaili. Je stříbrná. Na zlato prý japonský nestor zaútočí za čtyři roky.