text: koronavirus Archives - Strana 5 z 5 - investigace.cz Březen 29, 2020Březen 29, 2020V kategorii Kauzy Zatímco národ šije roušky a poklonkující politici přebírají náklad respirátorů z Číny, v domech sociálních služeb se rozjíždí nevídaná katastrofa. Nejzranitelnější skupinou obyvatelstva, která by měla být chráněna před koronavirem, jsou staří lidé, zejména ti trpící jednou nebo více chronickými nemocemi. Průměrný věk klientů v domovech pro seniory je přes 85 let a jejich smrtnost... Březen 29, 2020Březen 29, 2020V kategorii Rozhovory Březen 24, 2020Březen 25, 2020V kategorii Rozhovory Koronavirus: Stát by měl mít centrální web Server Hlídač státu umožňuje veřejnosti kontrolovat politiky a úředníky, zda s našimi penězi zacházejí hospodárně. V překotné době, kdy vláda kvůli epidemii koronaviru vyhlásila nouzový stav a přijímá výjimečná opatření, se otevírá prostor pro všemožné pletichy – zrychlená projednání kontroverzních zákonů nebo smlouvy na předražené zdravotnické pomůcky. Umí stát v době krize komunikovat směrem k... Březen 21, 2020Březen 20, 2020V kategorii Rozhovory Rozhovor se sinoložkou a profesorkou z Univerzity Karlovy Olgou Lomovou o aktuální situaci v Číně, podivném postoji Světové zdravotnické organizace na začátku epidemie, o čínské "pomoci" a servilnosti českých politiků i některých médií vůči Číně. Premiér Babiš ohledně epidemie koronaviru prohlásil, že Čína tuto situaci zvládla, má obrovské zkušenosti a máme se od ní co...


Meningokokový zánět mozkových blan, tzv. meningitida, se vyznačuje vysokou smrtností...


Nový Hrozenkov leží v srdci Valašska a je pro své návštěvníky velmi zajímavý a v každém ročním období. Koupat se dá ve vodní nádrži Balaton, kterému se někdy přezdívá také „Valašské moře“, neboť z jedné strany ho obklopuje písečná pláž a jeho voda patří i v létě k nejčistším v kraji vůbec. Balaton hostí každoročně několik akcí, mezi nimiž je nejznámější triatlonový závod Valachy Man, hexagonál ve vzpírání, nebo podzimní rybářské závody. Počasí 26 °C Lokalita Vyberte lokalituNový Hrozenkov


source: CulturaX

text: Blíží se první, velmi dlouho očekávaný letošní závod, který se pojede již tuto sobotu 27.6.2020 na trati v Pacově. Taky tu na vás čekají licence, které si můžete vyzvednout u přejímky. Očekává se, díky neplánované pauze, velký počet jezdců, takže nás čekají bezesporu skvělé závody a doufejme, že nás bude doprovázet i hezké a slunečné počasí. Děkujeme za velkou podporu hlavnímu sponzorovi, kterým je Martin Osička Group, ale také dalším, jmenovitě SV 34, HDCOM Třebíč a O ́Neal. Všechny diváky i jezdce prosíme, aby dodržovali opatření k zamezení šíření koronaviru a mohli jsme se zase všichni v pořádku setkat při dalším závodě. Tréninky spustíme přibližně v 8:00-11:30 hodin, start závodu bude cca kolem 12:30 hodin, ale vše samozřejmě včas upřesníme na místě. Nestartuje třída 50 ccm!!! Při počtu 80 veteránů, pojedou seznamovací trénink samostatně. Těšíme se na vás a věříme, že si tento první letošní závod užijeme a hlavně ve zdraví!


source: wikipedia

text: Komunistická strana Československa (KSČ) byla v letech 1921–1992 krajně levicová totalitní politická strana v Československu, organizační součást Komunistické internacionály („Kominterny“, KI) a v letech 1948–1989 držitelka veškeré politické moci ve státě (byla definovaná tehdejší Ústavou jako „vedoucí síla ve společnosti i ve státě“). Podle českého zákona o protiprávnosti komunistického režimu z roku 1993 šlo o organizaci zločinnou a zavrženíhodnou. Jejím právním nástupcem je Komunistická strana Čech a Moravy, na Slovensku to byla Strana demokratické levice. Vznik, 20. a 30. léta KSČ vznikla v roce v důsledku ideologického rozkolu uvnitř tehdy vládnoucí Československé sociální demokracie. Šlo o rozpory mezi umírněným státotvorným vedením strany a marxisticko-leninskou opozicí, která se hlásila ke Komunistické internacionále a usilovala o komunistickou revoluci. Opoziční část, která měla podporu většiny členské základny, se sešla na sjezdu v září roku 1920, ustavila se jako ČSDSD-levice a přijala samostatný politický program. V říjnu téhož roku pak 23 poslanců tohoto křídla vytvořilo svůj vlastní poslanecký klub. V reakci na to podal sociálnědemokratický premiér Tusar demisi, vláda padla a nahradila jí dočasná, úřednická vláda složená z nestraníků. Rozkol sociálně demokratické strany byl prakticky dovršen sjezdem zbytku strany v listopadu 1920, na kterém byl přijat nový Dělnický hospodářský program a byly odmítnuty zásady Komunistické internacionály. Na počátku prosince 1920 došlo mezi těmito frakcemi k otevřenému a násilnému střetu o majetek strany, který byl podle tehdejších zvyklostí zapsán jako majetek umírněného předsedy strany Antonína Němce (politické strany tehdy nemohly vlastnit nemovitosti). Stoupenci radikálního směru proto obsadili sídlo sociální demokracie v Lidovém domě násilím, ale státní moc se přiklonila na stranu umírněného křídla a Lidový dům vyklidila policie. V reakci na to radikální levice vyhlásila generální stávku, která však byla ozbrojenými silami potlačena a několik účastníků bylo zastřeleno. Ustavující sjezd KSČ se konal ve dnech 14. až 16. května 1921 ve velkém sále Národního domu v Karlíně. Vlastní sjezd probíhal 15. a 16. května, předcházela mu sobotní předporada výkonného výboru Československé sociálně demokratické strany dělnické (levice) a volba předsednictva sjezdu. Toho se zúčastnilo 569 delegátů, kteří zastupovali zhruba 350 tisíc levicových sociálních demokratů. Nový výkonný výbor na své schůzi 16. 5. 1921 zvolil předsedou Václava Šturce, místopředsedou Bohumíra Šmerala a druhým místopředsedou Václava Bolena. Předsedou kontrolní komise byl zvolen František Hovorka, pokladníkem pak prozatímně Josef Skalák. KSČ na svou stranu přetáhla 2/3 voličů sociální demokracie. V době svého vzniku byla v absolutních i relativních číslech jednou z největších komunistických stran na světě a muselo se s ní počítat i na domácí scéně, když v parlamentních volbách v roce 1925 skončila na druhém místě s 934 223 hlasy a 41 mandáty. V roce 1925 došlo k prvním krokům delšího procesu „bolševizace“, což znamenalo utužení programové závislosti na KI (a s tím i na Komunistické straně Sovětského svazu (KSSS)). Vnitrostranický puč a podřízení se Kominterně Na V. sjezdu KSČ z 18. až 23. února 1929 konaném v holešovické Domovině se jejího vedení zmocnili tzv. „karlínští kluci“ v čele s Klementem Gottwaldem, který prosazoval podřízení se direktivnímu řízení z Moskvy, v duchu Leninovy „revoluční vojenské organizace“. Protože sjezd byl svolán narychlo a za zády dosavadního vedení, aby o něm nevědělo, neúčastnilo se ho. Z KSČ pak byli nepohodlní členové vyloučeni, a to i poslanci v parlamentu. Odešla pak i většina zakládajících členů a intelektuálové v čele s Aloisem Munou, kteří pak založili vlastní KSČ: leninovci. Ačkoli oslabená, uniformní KSČ v následných říjnových parlamentních volbách toho roku získala 753 220 hlasů a skončila celkově čtvrtá s 30 mandáty. Svou pozici, co do počtu mandátů, si podržela i ve volbách v roce 1935, kdy pro ni hlasovalo 849 495 voličů. Zpočátku KSČ kritizovala vládu za přístup k sudetským Němcům a hájila jejich právo na sebeurčení. V polovině 30. let ale komunisté na příkaz Kominterny otočili a začali hájit demokratické Československo proti nacismu. Komunistické satelitní organizace S třídní a proletářskou výchovou se mělo dítě setkat již v raných letech svého života skrze působení matky, kterou podchycovalo ženské hnutí uvnitř strany pod názvem ženodděl. Na komunistickou stranu bylo přímo napojeno dětské hnutí Mladí průkopníci a mládežnický Komsomol. Velice blízko dětskému hnutí stál Rudý skauting a Rudý tramping (Skauti práce, Spartakovi skauti) a Federace proletářské tělovýchovy (FDTJ, později FPT). Oblíbenou složkou sportovních organizací byli tzv. proletářští cyklisté, využívaní jako rychlé spojky a kolportéři letáků. Právě tzv. borci (znalí bojových sportů) byli spolu s dostatečně indoktrinovanými komsomolci a mladými straníky agitováni do paramilitárních jednotek strany: Proletářské sebeobrany, Modrých blůz a Pořadatelských sborů KSČ, jejichž hlavní činností byla ochrana stranických schůzí, rozbíjení schůzí politických oponentů (za pomoci fyzického násilí), potyčky s pořádkovými jednotkami při demonstračních pochodech. Na komsomol byla volně navázána tzv. Komunistická studentská frakce (Kostufra) sdružující levicové studenty sympatizující s komunistickým hnutím. Proletkult inspirovaný avantgardními proudy a sovětskými vzory byl založen již v létě 1921. Jeho náplní bylo pořádání osvětových akcí (nejčastěji formou přednášek). Na III. sjezdu KSČ byl nahrazen agitačně propagačním oddělením (agitprop). K Proletkultu měl blízko Svaz proletářských bezvěrců pro šíření ateismu a antiklerikalismu. Platformou pro obdivovatele SSSR se stal Svaz přátel SSSR. Na umělecko-kulturním poli působila také Levá fronta a Dělničtí divadelní ochotníci. Cílem Rudé pomoci (později přejmenované na Solidarita — sdružení na obranu práv a pro sociální pomoc) bylo podněcování k tzv. proletářské solidaritě, zajišťování finanční podpory stávkujícím, členům či sympatizantům ohroženým chudobou, finanční pomoc perzekvovaným komunistům a jejich rodinám včetně hrazení služeb právního zástupce. Vedle těchto organizací fungovaly Rudé odbory (MVS) a Hnutí nezaměstnaných. Na nízkopříjmové obyvatelstvo cílila síť družstevních prodejen se sportovním vybavením napojených na struktury FDTJ/FPT s názvem Sporttěl. Konzumní družstvo Včela představovalo síť prodejen, které měly nabízet cenově dostupné potraviny a základní spotřební zboží. Dalším indoktrinačním nástrojem byly letní tábory, které vedle výletů, her, koupání a vydatné stravy poskytovaly zdarma pro děti z nouzových kolonií či potomky nezaměstnaných rodičů přednášky na témata jako třeba „postavení proletářských dětí v kapitalistických státech“, „válečné nebezpečí“, „fašismus“ apod. Na konci roku 1938 byla KSČ oficiálně rozpuštěna, její vedení odešlo do Moskevského exilu a komunistické hnutí skončilo v ilegalitě až do konce druhé světové války. Zrovna tak došlo na podzim roku 1938 k likvidaci komunistických spolků. Za druhé světové války a po válce V období druhé republiky (1938–1939) byla 20. října 1938 úředně činnost KSČ zastavena a strana přešla do ilegality. Na počátku druhé světové války po dobu trvání německo-sovětského paktu o neútočení od srpna 1939 do června 1941 se v souladu s pokyny z Moskvy oficiálně nezapojila do odboje proti okupaci Československa. Podle instrukcí z Moskvy českoslovenští komunisté tvrdili, že komunismus i nacismus mají společný cíl - zničit kapitalismus, a útočili na exilového prezidenta Edvarda Beneše a "britské plutokraty". Po napadení SSSR a jeho vstupu do války se však stala významnou silou domácího i zahraničního protinacistického odboje. Již v prvopočátcích se snažili komunističtí představitelé v čele s Klementem Gottwaldem dosáhnout dominantního postavení ve vedení odboje a prosazovat obnovení poválečného Československa pod vlivem stalinského SSSR. Během války zahynulo 30 000 čs. komunistů. V březnu 1945 jednali komunisté jednali s představiteli československého exilu pod vedením Edvarda Beneše. Výsledkem byl vznik Národní fronty Čechů a Slováků, 4. dubna 1945 byla jmenována První vláda Zdeňka Fierlingera, ve které měli komunisté (včetně Komunistické strany Slovenska osm křesel včetně dvou místopředsedů (Gottwald a Viliam Široký). Kdy 5. května 1945 vypuklo Pražské povstání, nacházely se špičky KSČ v Košicích na osvobozeném Slovensku. Zpráva o vypuknutí povstání je zdrtila - možnost, že k osvobození Prahy od okupantů dojde bez přispění komunistů a Sovětského svazu se komunistům příliš nehodila do plánů na uchvácení moci v Československu. Předseda komunistů a náměstek předsedy vlády Klement Gottwald si stěžoval: "Naši nejlepší lidé přijdou na konci války zbytečně o život. Kromě toho hrozí, že se Američané a Britové dostanou do Prahy dříve než Malinovský a Koněv." Václav Kopecký se obával, že to umožní Benešovi klást komunistům podmínky. Gottwald a předseda vlády Zdeněk Fierlinger (který byl členem Československé sociální demokracie, ale ve skutečnosti hájil zájmy komunistů) naléhali prostřednictvím sovětského velvyslance Valeriana Zorina na Stalina, aby zajistil, že americká armáda nedorazí do Prahy dříve než sovětská. Jako významná odbojová síla podporovaná Sovětským svazem se KSČ v roce 1945 stala součástí Druhé vlády Zdeňka Fierlingera. Všech osm komunistických členů první vlády zastávalo stejné posty i ve druhé vládě. KSČ souhlasila s iniciativou ČSSD znárodnit průmysl a služby nad 50 zaměstnanců a celé bankovnictví. Neprotestovala ani proti záměru presidenta Beneše neobnovit agrární stranu. Již během války, za podpory SSSR a vzorové bolševické Všesvazové komunistické strany se KSČ připravovala k převzetí moci a likvidaci demokracie v Československu: k nastolení vlády jedné strany. Převzetí moci jí usnadnilo vítězství ve volbách 1946 (přesněji v českých zemích, kde získala 40 % hlasů; na Slovensku utrpěla sesterská Komunistická strana Slovenska ziskem přes 30 % porážku od Demokratické strany, která zvítězila s 62 %, v celostátním měřítku komunisté získali 38 % hlasů). Dále pracovala na postupném obsazování klíčových postů v armádě a Sboru národní bezpečnosti komunisty či jejich sympatizanty a ve vytváření vlastních právním řádem neupravených a formálně apolitických ozbrojených Lidových milicí. KSČ měla své tajné agenty a sympatizanty ve všech ostatních politických stranách. Na podzim 1947 pod vedením Gustáva Husáka prosadila částečnou likvidaci Demokratické strany, jejíž vedení údajně uzavřelo dohodu o podpoře s představiteli bývalého Slovenského státu. Únorový puč a 50. léta Převzít moc se KSČ podařilo 25. února 1948 (tzv. Vítězný únor), přičemž jí k tomu napomohla chybná taktika demokratických stran, které si sice uvědomily vážnost situace, ale příliš spoléhaly na prezidenta republiky Edvarda Beneše. Ten pod nátlakem přijal veškeré komunistické požadavky a Národní shromáždění 11. března 1948 vyslovilo rekonstruované Gottwaldově vládě, již bez pouhý den předtím zesnulého ministra zahraničí Jana Masaryka, důvěru všemi hlasy 230 přítomných poslanců. Na přelomu 40. a 50. let procházela strana značnými změnami. V první polovině roku 1948 KSČ pokračovala v politice otevřených dveří a nabírala do svých řad stále nové členy, takže počet straníků přesáhl dva miliony. V létě 1948 došlo ke sloučení se sociální demokracií. Vedení strany se podle sovětského vzoru rozhodlo od října 1948 provést plošnou prověrku členstva. Prověrka měla zajistit lepší třídní složení strany, protože při širokém náboru se sem dostala řada lidí, kteří členství považovali za nutné pro svoji další kariéru. Mezi těmito bylo mnoho úředníků a KSČ postupně ztrácela svůj proklamovaný dělnický charakter. Prověrka měla stranu zbavit také těch, kteří byli členy jen nominálně, pasivně, lidí nehodných být členem pokrokové strany. Prověrka, jejíž hlavní část proběhla během října, nepřinesla kýžený výsledek. Vyloučených či vyškrtnutých bylo zanedbatelné procento, jiní členové byli prověřeni s lhůtou tří nebo šesti měsíců, což znamenalo, že za tuto dobu měli prokázat svoje odhodlání a schopnosti být plnohodnotnými straníky. Hned po únoru 1948 byla Československá strana národně socialistická přejmenována na Československou stranu socialistickou a do vedení, stejně jako v Československé straně lidové, prosazeni lidé loajální politice KSČ. Československá sociální demokracie byla pohlcena KSČ, jejím členům byla zaslána poštou komunistická legitimace a odmítnutí bylo důvodem k doživotnímu pronásledování nejen dotyčného sociálního demokrata, ale i celé jeho rodiny. Obě strany ČSS a ČSL se tak na 40 let staly vazaly v rámci Národní fronty, do níž pak byly zařazeny i společenské organizace. V období teroru (1948–1954) bylo popraveno 241 lidí – obětí justičních vražd. Další stovkylidí zemřely ve vězení nebo při pokusu o útěk za hranice. Oběťmi represí byli členové západního (ale částečně i východního) odboje, dále kněží, podnikatelé, soukromí rolníci, živnostníci (soukromníci) a intelektuálové. Mnoho režimu nepohodlných lidí bylo vyhozeno ze zaměstnání nebo posláno do faktického vyhnanství do pohraničí. V rámci stalinské teze o zostřování třídního boje a zřejmě také jako trest za neúspěch snahy o připojení Izraele k SSSR byli popraveni i někteří členové KSČ, včetně generálního tajemníka Rudolfa Slánského. Reformní rok 1956 se v KSČ prakticky neprojevil. Čeští komunisté i nadále pronásledovali a perzekvovali své odpůrce. Popravovat z politických důvodů však přestal již prezident Antonín Novotný (posledním takto popraveným byl Vladivoj Tomek dne 17. listopadu 1960). Toto pronásledování bylo kontinuální (s výjimkou roku 1968 a začátku roku 1969) až do listopadových událostí 1989, byť v 60. letech došlo k obecně výraznému zmírnění a ani zpřísnění v době normalizace už nevrátilo situaci k hrůznému teroru z 50. let. Pražské jaro Reforma KSČ zdola začala až v první polovině 60. let a vyvrcholila za pražského jara 1968. Obrodný proces, který i přes značné zmírnění situace nikdy neměl ambice vrátit zemi demokracii, byl ukončen invazí vojsk Varšavské smlouvy (SSSR, Maďarsko, NDR, Polsko, Bulharsko) 21. srpna 1968, o níž KSČ vydala Provolání ÚV KSČ z 21. srpna 1968. Následovala okupace a éru tzv. omezené suverenity státu zcela ukončil až odsun sovětských vojsk v létě 1991. „Normalizace“ V dubnu 1969 bylo reformistické vedení nahrazeno centristy (Gustáv Husák), kteří pod vlivem neostalinských ideologů, jako byl Vasil Biľak, posílili dogmatickou orientaci v duchu umírněnějšího stalinismu, tzv. „brežněvizmu“, jejímž základem byla doktrína omezené suverenity zemí sovětského bloku, tj. Varšavské smlouvy. Sovětská okupace byla komunisty prezentována jako bratrská a internacionální pomoc a obrodný proces jako kontrarevoluce. XIV. sjezd KSČ v roce 1971 již konstatoval odvrácení dosud nejvážnějšího ohrožení mocenských pozic komunistů. Důsledkem bylo odstranění většiny svobod nejen z doby Pražského jara, ale i z období postupného uvolňování v období 1958–1967. V průběhu stranických čistek pak byla velká část členů vyloučena či vyškrtnuta ze strany. Čistkami bylo v tomto období postiženo na 600 000 občanů. KSČ se tak změnila ze strany s vlastní ideologií na organizaci pro spolupráci s okupační mocí. Politický režim značně přituhl, o čemž svědčí pronásledování signatářů Charty 77, jejichž provolání k československým představitelům v roce 1977 obsahující výzvy k dialogu o demokratizaci mělo za následek novou vlnu represí, mimo jiné akci StB pod názvem Asanace. Na sovětskou perestrojku (1985–1991) reagovala KSČ značně pasivně a až do demokratického zvratu v roce 1989 se KSČ, na rozdíl od některých jiných „bratrských stran“, prakticky nezměnila. V období těsně před listopadovým převratem měla KSČ cca 1,5 milionu členů. Byla masovou všelidovou stranou. Po listopadu 1989 Po listopadu 1989 se KSČ přejmenovala na KSČS a na sjezdu v roce 1990 se přetvořila ve federaci nově založené KSČM a KSS. Komunistická strana Slovenska se přejmenovala na Stranu demokratickej ľavice (SDL) a osamostatnila se ještě před rozpadem Československa. Federální KSČS tak zanikla 7. dubna 1992. Nástupnickou organizací KSČ je v České republice Komunistická strana Čech a Moravy; je mimoparlamentní stranou, jejíž podpora v parlamentních volbách od poloviny 90. let kolísá mezi 3,6 % a 22 %. KSČM má i v současnosti nejpočetnější členskou základnu, i když to je jen zlomek počtu členů ve srovnání s předlistopadovou KSČ. Kromě KSČM existuje v České republice i řada dalších komunistických stran, zpravidla vyznávají ještě výrazněji stalinistickou ideologii, a jejich význam je okrajový, většinou se ani voleb neúčastní. V roce 2006 vznikla také senátní komise, která měla prozkoumat, zda činnost a stanovy KSČM neporušují právní řád České republiky. Členská základna KSČ Po vzniku strany v roce 1921 členská základna tvořila většinu členů sociální demokracie. V době prvního sjezdu KSČ v únoru 1923 měla strana 132 000 členů. Po boleševizaci strany na V. sjezdu v roce 1929 počet členů klesl na 40 tisíc. V březnu 1945 měla strana 475 000 členů, do února 1948 počet členů překročil 1,4 milionu. Do roku 1948 byli členy strany přesvědčení komunisté, obvykle dělníci, často ale i takzvaná pracující inteligence, poté byla členská základna tvořena lidmi napříč společností. Po uchopení moci komunisty roku 1948 začalo do strany vstupovat velké množství lidí kvůli kariéře (například úředníci ve státní správě), s čímž se strana potýkala po celou dobu své vlády. Do konce roku 1948 dosáhl počet členů téměř 2,5 milionu. Počet členů kariérních a nikoli přesvědčených začal ještě více stoupat od začátku šedesátých let a nejvíce v období normalizace, což se projevilo masovým odchodem členů hned roku 1989 a v dalších letech. V roce 1989 dosahoval počet členů (1 538 179) a včetně kandidátů na členství v KSČ cca 1,7 milionu. Vedoucí představitelé KSČ Označení nejvyšší funkce se v průběhu času měnilo. Stranu vedl v letech 1921–1945 a 1971–1989 generální tajemník, v letech 1945–1953 a 1989–1990 předseda a v letech 1953–1971 první tajemník. Nejvyšším stranickým orgánem byl Ústřední výbor. Vedoucí představitelé: Václav Šturc (1921–1922) Alois Muna (1922–1924) Josef Haken (1924–1926) Bohumil Jílek (1926–1929) Klement Gottwald (1929–1945 generální tajemník, 1945–1953 předseda), Rudolf Slánský (1945–1951 generální tajemník) Antonín Novotný (1953–1968) Alexander Dubček (1968–1969) Gustáv Husák (1969–1987) Miloš Jakeš (1987 – 24. listopadu 1989) Karel Urbánek (24. listopadu – 20. prosince 1989) Ladislav Adamec (21. prosince 1989 – 1. září 1990) Sjezdy KSČ Ustavující sjezd KSČ – 14. až 16. května 1921 Slučovací sjezd KSČ – 30. října až 2. listopadu 1921 1. sjezd KSČ – 2. až 5. února 1923 2. sjezd KSČ – 1924 3. sjezd KSČ – 1925 4. sjezd KSČ – 1927 5. sjezd KSČ – 1929 6. sjezd KSČ – 1931 7. sjezd KSČ – 1936 8. sjezd KSČ – 28. až 31. března 1946 (konal se ve velkém sále Paláce Lucerna) 9. sjezd KSČ – 25. až 29. května 1949 10. sjezd KSČ – 11. až 15. června 1954 11. sjezd KSČ – 18. až 21. června 1958 12. sjezd KSČ – 4. až 8. prosince 1962 13. sjezd KSČ – 31. května až 4. června 1966 14. mimořádný sjezd KSČ (Vysočanský) – 22. srpna 1968 14. sjezd KSČ – 25. až 29. května 1971 15. sjezd KSČ – 12. až 16. dubna 1976 16. sjezd KSČ – 6. až 10. dubna 1981 17. sjezd KSČ – 24. až 28. března 1986 18. mimořádný sjezd KSČ – 20. až 21. prosince 1989 18. sjezd KSČS – 3. až 4. listopadu 1990 Volební výsledky a zastoupení v zákonodárných sborech Volební výsledky strany do Poslanecké sněmovny Národního shromáždění, resp. Sněmovny lidu Federálního shromáždění. Počet hlasů a mandátů je za celou ČSR (později ČSFR). Celkový počet mandátů ve sněmovně se během existence strany měnil. Do voleb v letech 1948, 1954, 1960, 1964, 1968, 1971, 1976, 1981 a 1986 kandidovala strana vždy na jediné a jednotné kandidátce Národní fronty. Celostátní / federální volby Zemské a republikové volby Zastupitelstvo / ZNV země České Zastupitelstvo / ZNV země Moravskoslezské Zastupitelstvo země Podkarpatoruské Zastupitelstvo země Slovenské / Slovenská národní rada Česká národní rada Přidružené mládežnické organizace Československý svaz mládeže (ČSM) v letech 1949–1968 Socialistický svaz mládeže (SSM) v letech 1970–1989 Ozbrojené složky Lidové milice – komunistická paramilitární organizace Odkazy Poznámky Reference Literatura HEMZA, Tomáš. Rozhodující síla strany. Aparát UV KSČ v éře Antonína Novotného (1953–1967). Praha: Univerzita Karlova, Filozofická fakulta, 2019. 330 s. (print), (online). ŠTEFEK, Martin. Kádry rozhodují, ovšem. Předjaří, pražské jaro a počátky normalizace v proměnách systému ÚV KSČ. Praha: Univerzita Karlova, Filozofická fakulta, 2019. 151 s. (print), (online). HANZLÍK, František. Tajné služby na cestě KSČ k moci 1945-1948: Únor 1948 – výsledek nerovného zápasu. Praha: Academia, 2021. ISBN 978-80-200-3125-9. Související články Komunistická strana Československa (leninovci) Komunismus Stalinismus Únorový převrat Provolání ÚV KSČ z 21. srpna 1968 Komunistická strana Čech a Moravy Komunistický svaz mládeže Komunistický svaz mládeže Československa Komunistická strana Československa (1995) Komunistická strana Československa – Československá strana práce Rudé právo Zákon o protiprávnosti komunistického režimu a o odporu proti němu Externí odkazy Historie KSČ na totalita.cz Dějiny KSČ a jejich antikomunistické falzifikace – Videozáznam přednášky komunistické historičky doc. PhDr. Hany Kračmarové, CSc. Průběh únorové krize – na serveru libri.cz Rozprava v parlamentu 1946 Československo za stalinismu (1948–1953) Složení vedoucích orgánů KSČ na stránkách Ústavu pro studium totalitních režimů Zaniklé komunistické strany Komunistické strany v Československu Politické strany za první republiky Národní fronta Čechů a Slováků Zločinecké organizace Politické strany založené roku 1921 Politické strany zaniklé roku 1990 Sekce Kominterny


text: Vesmír či kosmos (z řeckého κόσμος, ozdoba, šperk ale později také vše uspořádané, řádné a jisté, vesmír) je souhrnné označení veškeré hmoty, energie a časoprostoru, který je obsahuje. Zahrnuje tedy hvězdy, planety, galaxie, mezigalaktický prostor, temnou hmotu a další. V užším smyslu se vesmír také někdy užívá jako označení pro kosmický prostor, tedy část/díl vesmíru mimo Zemi. Různými názory na svět a jeho vznik se již od pradávna zabývaly mýty, některá náboženství a filozofie. V dnešní vědě se zkoumáním vesmíru jako celku zabývá hlavně astronomie, kosmologie a astrofyzika, od které se dozvídáme stále více informací o vesmíru. Díky měření evropského kosmického dalekohledu Planck mezi lety 2009 a 2013 se výrazně zpřesnil odhad stáří vesmíru, to se nyní odhaduje na přibližně 13,799 ± 0,021 miliardy let. Rozpíná se rychlostí asi 75 km/s na Mpc. Historie Během historie lidstva vzniklo několik kosmologií a kosmogonií pro pozorovatelný vesmír. Nejstarší kvantitativní geocentrické modely vznikly ve starověkém Řecku. Předpokládaly, že vesmír je v prostoru konečný a existuje věčně, a obsahuje soubor soustředných sfér konečných velikostí – které odpovídají stálicím, Slunci a různým planetám – rotujících kolem kulaté, ale nehybné Země. V průběhu staletí, díky přesnějším měřením a lepším teoriím gravitace vedl vývoj k heliocentrickému modelu Sluneční soustavy Mikuláše Koperníka a k modelu vesmíru Isaaca Newtona. Další vývoj astronomie přinesl poznání, že Sluneční soustava je součástí galaxie složené z miliard hvězd, Mléčné dráhy, a že mimo Mléčnou dráhu existují v dosahu astronomických přístrojů jiné galaxie. Pečlivé studium rozložení těchto galaxií a jejich spektrálních čar vedlo ke vzniku moderní kosmologie. Objevy rudého posuvu v roce 1924 Edwinem Hubblem a reliktního záření v roce 1964 Arnem Penziasem a Robertem Wilsonem ukázaly, že vesmír se rozpíná, a že měl patrně svůj počátek. Podle dnes převládajícího vědeckého modelu vesmíru, známého jako Velký třesk, se vesmír začal rozpínat v tzv. Planckově čase z extrémně horkého a hustého bodu, v němž byla soustředěna veškerá hmota a energie pozorovatelného vesmíru. Od Planckova času se vesmír rozšířil do dnešní podoby, po velice krátkou dobu (méně než 10−32 sekundy) trvala kosmická inflace. Několik nezávislých experimentálních měření tuto teoretickou inflaci i teorii velkého třesku podpořilo. Nedávná pozorování ukazují, že rychlost rozpínání vesmíru se zvětšuje, a to díky temné energii (energii vakua), o níž první data získal v 1933 švýcarsko-americký astronom Fritz Zwicky: většina hmoty ve vesmíru se vyskytuje ve formě, kterou nelze zjistit současnými přístroji, a proto není zahrnuta v současných modelech vesmíru, což je případ temné hmoty. Nepřesnosti současných pozorování vesmíru nedovolují předpovědět konečný osud vesmíru. Současný výklad astronomických pozorování ukazuje, že stáří vesmíru je 13,799 ±0,021 miliardy let a že průměr pozorovatelného vesmíru je minimálně 93 miliard světelných let čili 8,80×1026 metrů. Podle obecné teorie relativity se prostor může rozšiřovat rychlostí větší než je rychlost světla, a proto můžeme pozorovat jen malou část vesmíru v důsledku omezené rychlosti světla. Protože nemůžeme pozorovat prostor ve vzdálenosti větší než dokázalo uletět světlo (či jakékoli jiné elektromagnetické záření) od velkého třesku, není jisté, zda velikost vesmíru je konečná nebo nekonečná. Podle některých vědeckých teorií je tento „náš“ vesmír součástí systému většího počtu vesmírů zvaného multivesmír nebo mnohovesmír (z anglického multiverse). Tyto jiné vesmíry přitom mohou mít zcela odlišné fyzikální zákony než ten náš, který známe. Termín mnohovesmír se používá také v populární kultuře, především ve sci-fi literatuře. Etymologie, synonyma a definice České slovo vesmír pochází z ruského slova весь мир (ves mir – „celý svět“), které se začalo používat v době národního obrození místo staročeského vesvět. Anglické slovo pro vesmír (universe) pochází ze starofrancouzského slova univers, a to z latinského slova universum. Toto slovo používal Cicero i pozdější autoři latinských textů ve stejném smyslu, jako se dnes používá slovo vesmír. Latinské slovo pochází z poetického zkrácení slova unvorsum, poprvé použitého v Lukreciově knize De rerum natura (O přírodě) IV.262. Alternativní výklad slova unvorsum je „vše se otáčí jako jedno“, nebo „vše je otáčeno jedním“. V tomto smyslu může být slovo překladem staršího řeckého slova pro vesmír, περιφορά, „něco přepravovat v kruhu“, které původně znamenalo roznášení jídla v kruhu hostů. Toto řecké slovo odkazuje na časné řecké modely vesmíru. Ohledně Platónovy metafory o Slunci Aristotelés uvažoval o tom, že rotace nejvzdálenější sféry stálic prostřednictvím Slunce působí pohyb a změny na Zemi. Řekové celkem přirozeně předpokládali, že Země je pevná a že se nebe otáčí kolem ní, a teprve důmyslná astronomická a fyzikální měření (jako Foucaultovo kyvadlo) musela prokázat opak. Nejvíce používaný termín pro „vesmír“ mezi starověkými řeckými filozofy od dob Pythagora byl τὸ πᾶν (všechno), definované jako celek (τὸ ὅλον) a prostor (τὸ κενόν). Další synonyma vesmíru u starověkých řeckých filozofů byla κόσμος (což znamenalo svět, kosmos) a φύσις (jež původně znamenalo živou přírodu a z něhož pochází slovo fyzika). Podobná synonyma se vyskytují v latině (totum, mundus, natura) a přežila i v moderních jazycích, např. německá slova Das All, das Weltall a die Natur pro vesmír. Podobná synonyma jsou také v angličtině, jako everything (v teorii všeho), cosmos (v kosmologii), world (hypotéza mnoha světů) nebo nature (přírodní zákony a přírodní filozofie). Nejširší definice: realita a pravděpodobnost Nejširší definici vesmíru lze nalézt ve spise De Divisione naturae (O rozdělení přírody) středověkého filozofa a teologa Jana Scota Eriugeny, který definoval vesmír jako prostě vše: všechno stvořené i všechno nestvořené. Ve Feynmanově přístupu ke kvantové mechanice na bázi dráhového integrálu jsou amplitudy pravděpodobnosti různých výsledků určitého pokusu – za přesně definovaného počátečního stavu systému – určeny sumací po všech možných historiích (cestách), kudy mohl systém dospět z počátečního do konečného stavu systému. Samozřejmě pokus může mít pouze jeden výsledek, jinými slovy, je možný pouze jeden skutečný výsledek v našem vesmíru, viz proces kvantového měření, také známý jako kolaps vlnové funkce. V tomto dobře definovaném matematickém významu i to, co neexistuje (všemi možnými cestami), může ovlivnit to, co skutečně existuje (experimentální měření). Konkrétní příklad: každý elektron je v podstatě totožný s každým jiným elektronem, a proto musí amplituda pravděpodobnosti počítat s možností, že si vymění místa, což je jev známý jako symetrie výměny. Toto pojetí vesmíru, a to jak existujícího, tak neexistujícího, má volnou paralelu v buddhistické doktríně šúnjata o vzájemném vývoji reality, a v představě Gottfrieda Leibnize o existenci nekompatibilního, nekonzistentního. Definice reality Obvykle se vesmír definuje jako vše, co existovalo, existuje a bude existovat. Podle našeho současného chápání se vesmír skládá ze tří principů: prostoru a času, souhrnně známého pod pojmem časoprostor nebo vakuum; forem energie, včetně hybnosti a hmoty, a přírodních zákonů, které je dávají do vztahů. S definicí pojmu vesmíru souvisí vše, co existuje v jediném okamžiku kosmologického času, jako je věta „Vesmír je nyní vyplněn jednotným mikrovlnným zářením na kosmickém pozadí“. Tyto tři principy vesmíru (časoprostor, hmota, energie a fyzikální zákony) zhruba odpovídají představám Aristotelovým. Ve své knize Fyzika (Φυσικῆς, od které odvozujeme slovo fyzika), Aristoteles dělí τὸ πᾶν (vše) do tří zhruba analogických složek: hmoty (látka, ze které se skládá vesmír), tvaru (uspořádání hmoty ve vesmíru) a změny (stvoření, zničení nebo změna jeho vlastností, změna jeho tvaru). Fyzikální zákony jsou koncipovány jako pravidla pro vlastnosti hmoty, jejího tvaru a jejích změn. Později filozofové jako například Lucretius, Averroes, Avicenna nebo Baruch Spinoza změnili či upřesnili jejich rozdělení, například Averroes a Spinoza rozeznávají natura naturans (tvořící, aktivní přírodu) od natura naturata, stvořené přírody. Definice oddělených časoprostorů Je možné si představit oddělené časoprostory, každý existující sám o sobě, které ale nemohou navzájem spolu komunikovat. Snadno si lze představit jako metaforu skupinu samostatných mýdlových bublin, v nichž žijí pozorovatelé, a z jedné mýdlové bubliny nemohou spolupracovat s pozorovateli v jiných mýdlových bublinách, dokonce z principu. Podle jedné terminologie je každá „mýdlová bublina“ časoprostoru označována jako vesmír, zatímco náš konkrétní prostor a čas se označuje jako náš Vesmír, stejně jako my máme pojmenování pro náš měsíc Měsíc. Celá kolekce těchto oddělených prostorů se označuje mnohovesmír. Tyto spolu nespojené vesmíry by mohly mít odlišné dimenze a topologie prostoročasu, různé formy hmoty a energie, různé fyzikální zákony a fyzikální konstanty, ačkoli takové možnosti jsou v současné době jen spekulativní. Definice pozorovatelné reality Podle ještě více omezující definice je vesmír vše, co se nachází v našem časoprostoru a s čím bychom mohli interagovat nebo naopak. Podle obecné teorie relativity některé regiony prostoru nemohou být nikdy v interakci s naší částí prostoru za celou dobu existence vesmíru, a to kvůli konečné rychlosti světla a pokračující expanzi vesmíru. Například rádiové signály vyslané ze Země nikdy nedosáhnou určité oblasti prostoru, a to i kdyby vesmír existoval navěky, neboť prostor se může šířit rychleji než světlo. Je třeba zdůraznit, že vzdálené oblasti vesmíru existují a jsou součástí reality stejně jako my, ale nikdy jich nemůžeme dosáhnout. Oblasti prostoru, které můžeme ovlivnit a které nás mohou kauzálně ovlivnit, jsou označovány jako pozorovatelný vesmír. Přísně vzato, pozorovatelný vesmír závisí na poloze pozorovatele. Cestováním může pozorovatel přijít do styku s větší oblasti prostoru a času než pozorovatel, který je stále na jednom místě: pozorovatelný vesmír je pro prvního z nich větší než pro druhého. Přesto ani nejrychlejší cestovatel není schopen komunikovat se všemi částmi prostoru. Obvykle se pozorovatelným vesmírem rozumí vesmír pozorovatelný z naší Sluneční soustavy v Mléčné dráze. Velikost, stáří, obsah, struktura a zákony vesmíru Oblast vesmíru viditelná ze Země (pozorovatelný vesmír) je koule o poloměru přibližně 46 miliard světelných let,; (celý vesmír podle nejnovějších odhadů má zhruba 96 miliard světelných let). Poloměr byl určen z nejvzdálenějších viditelných objektů se zahrnutím rozpínání vesmíru. Pro srovnání: typická galaxie má průměr přibližně 30 000 světelných let a obvyklá vzdálenost mezi dvěma sousedními galaxiemi je 3 milióny světelných let. Například naše Galaxie má průměr zhruba 100 000 světelných let, a galaxie v Andromedě se nachází zhruba ve vzdálenosti 2,5 milionů světelných let od Mléčné dráhy. V pozorovaném vesmíru existuje pravděpodobně více než 100 miliard (1011) galaxií. V roce 2016 britští astronomové odhadli počet galaxií na více než jeden bilion. Velikosti galaxií se pohybují od trpasličích galaxií s méně než deseti miliony (107) hvězd, až po obří eliptické galaxie s biliónem (1012) hvězd, všechny se otáčejí kolem těžiště ve středu galaxie. Z velice hrubého odhadu vyplývá, že v pozorovatelném vesmíru je kolem jedné triliardy hvězd (1021), nicméně v roce 2010 astronomové zveřejnili studii, která došla k číslu 300 triliard hvězd (3×1023). Pozorovatelná hmota ve vesmíru je rozšířena rovnoměrně (homogenně), pokud se berou průměrné hodnoty ve vzdálenostech větších než 300 miliónů světelných let. Nicméně v menším měřítku pozorujeme, jak se hmota hierarchicky „shlukuje“: atomy do hvězd, většina hvězd do galaxií, většina galaxií do kup galaxií, kupy se sdružují v nadkupách galaxií, tvoří vlákna (filamenty) o velikosti desítek až stovek milionů světelných let a nakonec tu jsou největší struktury ve vesmíru, jako je např. Sloanova velká zeď galaxií. Také pozorovatelná hmota je ve vesmíru rozložena izotropně, což znamená, že vesmír se jeví ve všech směrech pozorování stejný, v každém směru pozorování tedy obsahuje přibližně stejné množství objektů. Ve vesmíru se vyskytuje rovněž izotropní mikrovlnné záření, které odpovídá tepelné rovnováze spektra záření černého tělesa o teplotě asi 2,725 Kelvinů. Hypotéza, že celý vesmír je homogenní a izotropní, je známa jako kosmologický princip a astronomická pozorování ji podporují. Současný vesmír má velmi nízkou celkovou hustotu, zhruba 9,9×10−30 gramů na centimetr krychlový. Tato hmota a energie je rozdělena na 74 % temné energie, 22 % chladné temné hmoty a 4 % baryonové (běžné) hmoty. Na čtyři metry krychlové připadá jeden atom vodíku. Vlastnosti temné energie a temné hmoty jsou z velké části neznámé. Temná hmota podléhá gravitaci stejně jako obyčejná hmota a tudíž zpomaluje expanzi vesmíru, naopak temná energie toto rozpínání urychluje. Nejpřesnější odhad věku vesmíru, 13,799±0,021 miliardy let, vznikl na základě pozorování reliktního kosmického mikrovlnného záření. Nezávislé odhady (založené například na radioaktivním datování) věku vesmíru mají sice menší přesnost, přesto potvrdily věk 11–20 miliard let, či 13–15 miliard let. Vesmír nebyl stejný po celou dobu své existence; například poměr mezi populacemi kvasarů a galaxií se změnil a sám prostor se patrně rozšířil. Tato expanze umožnila, že pozemští vědci mohou pozorovat světlo z galaxie vzdálené třicet miliard světelných let od Země, a to i v případě, že světlo k nám cestovalo pouhých třináct miliard roků. Tato expanze je v souladu s pozorováním, že fotony emitované ze vzdálených galaxií mají posunutou vlnovou délku do červeného oboru spektra a nižší frekvenci. Rychlost prostorové expanze vesmíru se zrychluje, jak ukazuje studium supernov typu Ia a expanze byla potvrzena i dalším pozorováním. Novější výzkum s mnohem větším počtem supernov typu Ia však zrychlenou expanzi zpochybnil. Relativní podíly chemických prvků, především nejlehčích atomů, jako je vodík, deuterium a helium, se zdají být stejné v celém vesmíru a jsou pozorovatelné po celou jeho historii. Zdá se, že ve vesmíru je mnohem více hmoty než antihmoty, asymetrie pravděpodobně souvisí s narušením CP invariance při rozpadech elementárních částic. Zdá se, že vesmír nemá žádný souhrnný elektrický náboj, proto má gravitace dominantní postavení v kosmologických měřítkách délky. Zdá se také, že vesmír nemá žádnou souhrnnou hybnost či moment hybnosti. Absence náboje a hybnosti by vyplývaly ze známých fyzikálních zákonů (Gaussova zákona elektrostatiky a z Landauova-Lifšicova pseudotenzoru), pokud by vesmír byl konečný. Z pozorování se zdá, že vesmír tvoří spojité časoprostorové kontinuum, které se skládá ze tří prostorových dimenzí a jednoho časového rozměru. Prostor se zdá být téměř plochý (téměř nulové zakřivení), což znamená, že Eukleidovská geometrie experimentálně platí s vysokou přesností pro většinu vesmíru. Zdá se, že časoprostor má souvislou topologii, alespoň v měřítku pozorovatelného vesmíru. Jsou však také náznaky, že by vesmír mohl být vícedimenzionální, a že časoprostor může mít provázanou globální topologii, obdobně s válcovou nebo toroidní topologií dvourozměrných prostorů. Vesmír se podle pozorování řídí souborem fyzikálních zákonů a fyzikálních konstant. Podle převažujícího standardního modelu fyziky se veškerá hmota skládá ze tří generací leptonů a kvarků, což jsou fermiony. Tyto elementární částice spolu interagují prostřednictvím nejvýše tří základních interakcí: elektroslabé interakce, která zahrnuje elektromagnetismus a slabou jadernou sílu, silnou jadernou sílou, jak ji popisuje kvantová chromodynamika, a gravitaci, která se v současné době dá nejlépe popsat obecnou teorií relativity. První dvě interakce mohou být popsány renormalizovanou kvantovou teorií pole, interakce zprostředkovávají kalibrační bosony, které odpovídají určité kalibrační symetrii. Renormalizované kvantové teorie obecné relativity dosud nebylo dosaženo, i když různé formy teorie strun jsou nadějné. Speciální teorie relativity má platnost v celém vesmíru, za předpokladu, že prostorové a časové délky jsou dostatečně malé, jinak musí být použita obecná teorie relativity. Neexistuje žádné vysvětlení pro konkrétní hodnoty fyzikálních konstant, jako je Planckova konstanta h nebo gravitační konstanta G a jeví se, že jsou platné v celém vesmíru. Platí zákony zachování, jako např. zákon zachování náboje, hybnosti, momentu hybnosti a energie; v mnoha případech mohou tyto zákony zachování souviset se symetrií a matematickou identitou. Jemné vyladění vesmíru Z pozorování vyplývá, že základní fyzikální konstanty, které určují vlastnosti našeho vesmíru mají zvláštní hodnoty v tom smyslu, že ve vesmíru, kde by tyto konstanty měly jen mírně odlišné hodnoty, by nemohl vzniknout inteligentní život. Existují vědecké práce, které ukazují, jak by alternativní vesmír mohl vypadat. Není však jisté, za jakých podmínek může vzniknout inteligentní život, jakých nabývá forem a tvarů a jak dlouhou má dobu trvání. Důležité konstatování v této diskusi je, že pro pozorovatele existuje vesmír, který je doladěn tak, že je schopen podporovat inteligentní život. Podmíněná pravděpodobnost pozorování vesmíru, který je vyladěný k podpoře inteligentního života, je 1. Tento poznatek je znám jako malý antropický princip a je zvláště důležitý v případě vzniku vesmíru a pravděpodobnosti vzniku jiných vesmírů s odlišnými vlastnostmi od našeho vesmíru. Naproti tomu velký antropický princip, který v této skutečnosti vidí stopu záměru, nemá vědeckou povahu a je zdrojem polemik. Historické modely vesmíru Modely vesmíru (kosmologie) a jeho původu (kosmogonie) vznikaly na základě ve své době dostupných údajů a představ o vesmíru. V minulosti byla kosmologie a kosmogonie příběhem bohů vyprávěných různými způsoby. Teorie odosobněného vesmíru řídícího se fyzikálními zákony byly nejprve navrhovány Řeky a Indy. V průběhu staletí se zlepšovala astronomická pozorování, vznikly teorie pohybu a gravitace, které vedly ke stále přesnějšímu popisu vesmíru. Moderní éra kosmologie začala v roce 1916 obecnou teorií relativity Alberta Einsteina, která umožnila kvantitativně předpovědět vznik, vývoj a konec vesmíru jako celku. Většina dnes přijímaných kosmologických teorií vychází z obecné teorie relativity a z předpokládané teorie Velkého třesku, jsou však třeba ještě přesnější měření, která by určila, která z teorií je správná. Stvoření světa Mnohé kultury znají příběhy popisující stvoření světa, které můžeme rozdělit do několika různých typů. V jednom se svět rodí z vejce, jako například ve finské epické básni Kalevala, čínském příběhu Pangu nebo indickém příběhu Brahmánda Purana. V jiných příbězích vystupuje bytost, která stvoří svět, jenž z ní vychází, jako v příběhu tibetského buddhismu o Ádi-buddhovi, ve starověkém řeckém příběhu Gaii (Matky Země), mýtu aztécké bohyně Coatlicue, v příběhu staroegyptského boha Atuma, nebo stvoření světa podle biblické knihy Genesis. V dalším typu příběhu je svět stvořen ze spojení mužského a ženského božstva jako například v maorském Rangi a Papa. V jiných příbězích je vesmír stvořen ruční prací z již existujících materiálů, jako je tělo mrtvé bohyně Tiamat v babylónském eposu Enúma eliš nebo obra Ymira v severské mytologii – nebo z chaosu, jako Izanagi a Izanami v japonském bájesloví. V jiných příbězích vychází vesmír ze základních principů, jako je Brahman a Prakrti, nebo jin a jang v čínské filozofii. Filozofické modely vesmíru V 6. století před naším letopočtem raní řečtí filozofové, předsókratici, vytvořili první známé filozofické modely vesmíru. Nejdříve poznali, že zdání může klamat, a usilovali o lepší pochopení základních skutečností. Zvláště si všimli schopností věci změnit formu (např. led se změní na vodu a dál na páru) a několik filozofů si začalo uvědomovat, že všechny očividně různé látky na světě (dřevo, kov, atd.) jsou různými formami jednoho praelementu, arché. Prvním byl Thalés, který za tuto pralátku považoval vodu. Po něm Anaximenés za prvopočátek považoval vzduch a navrhl, že musí existovat přitažlivé a odpudivé síly, které způsobují že arché kondenzuje a vyskytuje se v různých formách. Empedoklés definoval jako základní látky čtyři živly ve vesmíru, které jsou nutné k vysvětlení jeho rozmanitosti (zemi, vzduch, oheň a vodu) a které se vyskytují v různých kombinacích a formách. Tato teorie čtyř elementů byla přijata řadou dalších filozofů. Někteří filozofové před Empedoklem prosazovali méně hmotné věci pro arché, Hérakleitos prosazoval logos „rozum, který řídí veškerenstvo“, Pythagoras věřil, že všechny věci jsou složené z čísel, kdežto Thaletův student Anaximandros věřil, že vše je složeno z chaotické látky známé jako apeiron (bezmezno), zhruba odpovídající modernímu pojmu kvantové pěny. Teorii apeiron pozoruhodně modifikoval Anaxágoras, který navrhoval, že různé věci na světě jsou utkané z rychle rotujícího apeironu, který uvádí do pohybu Nús (mysl). Jiní filozofové – především Leukippos a Démokritos – navrhli, že vesmír je složen z nedělitelných atomů, pohybujících se v prázdném prostoru, vakuu. Aristotelés tomuto názoru oponoval (Příroda se hrozí prázdnoty) na základě toho, že odpor vůči pohybu se zvyšuje s hustotou; z tohoto důvodu by prázdný prostor neměl bránit pohybu, což by mělo vést k možnosti nekonečné rychlosti. Ačkoli Hérakleitos byl zastáncem věčné změny, jeho současník Parmenidés přišel s myšlenkou, že všechny změny jsou pouhou iluzí, že opravdová základní skutečnost je věčně neměnná a jednoho charakteru. Parmenidés označil tuto skutečnost za τὸ ἐν (jedno). Parmenidova teorie nebyla pro mnoho Řeků přijatelná a jeho žák Zénón z Eleje předložil k řešení několik slavných paradoxů. Aristotelés vyřešil paradoxy zavedením pojmu nekonečně dělitelného kontinua a aplikoval je na prostor a čas. Indický filozof Kanáda, zakladatel filozofické školy Vaišéšika, která přišla s teorií atomismu, si myslel, že světlo a teplo jsou různými druhy téže látky. V 5. století našeho letopočtu si buddhistický filozof atomista Dignāga myslel, že existují atomy bodové velikosti, které jsou krátkodobými záblesky světla a energie. Popíral existenci podstatných věcí, a myslel si, že pohyb je tvořen okamžitými proudy záblesků energie. Teorie omezeného času (temporal finitism) je inspirována doktrínou stvoření světa sdíleného třemi abrahámovskými náboženstvími: judaismem, křesťanstvím a islámem. Křesťanský filozof Jan Filoponos předložil filozofické argumenty proti starověké řecké představě nekonečné minulosti. Filoponovy argumenty proti nekonečné minulosti používal od počátku muslimský filozof Alkindus, židovský filozof Josefem Gaonem a muslimský teolog Al-Ghazzálím. Nazývají se také kosmologický argument Kalam. Použili dva logické argumenty proti nekonečné minulosti, z nichž první je argument „proti možnosti existence časového nekonečného regresu“, má následují strukturu: (1) Aktuální nekonečno nemůže existovat. (2) Nekonečný časový regres událostí by vytvořil aktuální nekonečno. (3) Proto nekonečný časový regres událostí nemůže existovat. Druhém argumentu, „nemožnosti utvořit aktuální nekonečno přidáváním“, se uvádí: (1) Časová série událostí je množinou, která je utvářená přidáváním událostí. (2) Množina utvářená za sebou následující událostmi nemůže být aktuálním nekonečnem. (3) Proto časová série událostí nemůže být aktuálním nekonečnem. Oba argumenty byly přijaty později křesťanskými filozofy a teology, a druhý argument se stal slavným zejména poté, co byl přijat Immanuelem Kantem v jeho diplomové práci o protimluvech týkajících se času. Astronomické modely vesmíru První astronomické modely vesmíru byly vytvořeny krátce po vzniku astronomie babylonskými astronomy, kteří viděli Zemi jako plochý disk plovoucí v oceánu, a tak vytvořili předpoklady pro vznik raných řeckých map světa od Anaximandra a Hekataia z Milétu. Pozdější řečtí filozofové sledovali pohyby nebeských těles a snažili se vytvořit modely vesmíru, založené na hlubších empirických důkazech. Podle modelu Eudoxa z Knidu je prostor a čas nekonečný a věčný, Země je kulatá a pevná, a všechno ostatní je omezeno pouze na otáčení dutých soustředných sfér, v jejichž středu je nehybná Země, jejíž střed je středem všech koulí. Tento model byl zdokonalen řeckými astronomy Kalippem a Aristotelem, a k téměř do dokonalé shody s astronomickým pozorováním jej přivedl Ptolemaios. Model s nehybnou Zemí uprostřed se shoduje s bezprostřední lidskou zkušeností a Řekové byli přesvědčeni, že jen kruhový pohyb může trvat věčně. Nicméně všichni řečtí vědci nepřijali geocentrický model vesmíru. Pythagorejský filozof Filolaos předpokládal, že ve středu vesmíru je „ohnivé centrum“, kolem kterého krouží Země, Slunce, Měsíc a planety rovnoměrným kruhovým pohybem. Řecký astronom Aristarchos ze Samu byl první známým astronomem, který navrhl heliocentrický model vesmíru. Ačkoli jeho původní spis se ztratil, odkaz v Archimédově knize O počítání písku popisuje Aristarchovu heliocentrickou teorii. Archimedes napsal: „Aristarchos Samský však vydal knihy jakési s názvem Hypothesy, v nichž vychází z předpokladu, že vesmír jest mnohokrát větší, než jak výše bylo řečeno. Předpokládá totiž, že stálice a Slunce zůstávají nehybné, země pak obíhá po obvodě kruhu kolem Slunce, jež stojí uprostřed dráhy, že dále koule stálic rozložená kolem téhož středu jako Slunce jest takové velikosti, že kruh, v němž, jak předpokládá, země obíhá, jest ku vzdálenosti stálic v tomtéž poměru, v jakém jest střed koule k povrchu. Totoť, jak patrno, jest nemožno. Neboť, ježto střed koule nemá žádné velikosti, jest se domnívati o něm, že není v žádném poměru k povrchu koule. Jest však přijmout, že Aristarchos myslil takto: jakmile předpokládáme, že Země jest jakoby středem vesmíru, tu v tom poměru, v jakém jest Země k tomu, co nazýváme vesmírem, jest koule, v níž jest kruh, v němž, jak předpokládá, Země obíhá, ke kouli stálic. Neboť důkazy fenoménů přizpůsobuje k tomuto předpokladu, a obzvláště zdá se, že velikost koule, v níž dává Zemi se pohybovati, pokládá za stejnou s tím, co nazýváme vesmírem.“ Aristarchos také věřil, že hvězdy musí být velice daleko, protože nemají viditelnou paralaxu, a nelze tím pádem pozorovat pohyb hvězd vůči sobě, jako např. pohyb Země kolem Slunce. Hvězdy se nacházejí v mnohem větší vzdálenosti od Země, než se ve starověku všeobecně předpokládalo, proto mohla být hvězdná paralaxa zjištěna dalekohledy až počátkem 19. století, což starověcí astronomové nemohli tušit. Geocentrický model s planetární paralaxou podle nich vysvětloval, proč nelze pozorovat paralaxy hvězd. Odmítnutí heliocentrického názoru bylo zřejmě velmi silné, jak ukazuje následující pasáž z Plutarchova díla: ...Kleanthés z Assu, současník Aristarcha a představitel stoicismu byl přesvědčen, že bylo povinností Řeků obvinit Aristarcha ze Samu z bezbožnosti za to, že uvedl do pohybu srdce vesmíru (tj. Zemi) ... a že předpokládal, že nebe je v klidu, Země obíhá po šikmé kružnici a zároveň se otáčí kolem vlastní osy. Je to také první doložená žaloba na vědce, který zastával odlišný názor. Jediný další známý astronom starověku, který podporoval Aristarchův heliocentrický model vesmíru, byl Seleukos z Babylónu, helénský astronom, který žil sto let po Aristarchovi. Podle Plutarcha byl Seleukos první astronom, který se snažil dokázat heliocentrický systém racionální úvahou, ale jeho argumenty nejsou známé. Pravděpodobně souvisely s fenoménem přílivu a odlivu. Podle Strabóna totiž Seleukos přišel jako první s myšlenkou, že přílivy a odlivy jsou způsobeny přitažlivostí Měsíce, a že výška přílivu závisí na poloze Měsíce vzhledem ke Slunci. Ve středověku přišli s heliocentrickým modelem vesmíru ještě indický astronom Árjabhata a perští astronomové Albumasar a Al-Sijzi. Aristotelův a Ptolemaiův model byl v západním světě přijímán zhruba po dvě tisíciletí, než Koperník oživil Aristarchovu teorii, že by se astronomická data dala lépe vyložit, kdyby se Země otáčela kolem své osy a Slunce bylo ve středu vesmíru. Koperník sám říká, že názor o rotaci Země je velice starého původu a lze jej sledovat přinejmenším k Filolaovi (asi 450 př. n. l.), k Herakleidovi z Pontu (přibližně 350 př. n. l.) a k Ekfantovi ze Syrakus. Sto let před Koperníkem křesťanský učenec Mikuláš Kusánský napsal ve své knize De docta ignorantia („Vědění o nevědění“, 1440), že Země se otáčí kolem své osy, totéž tvrdil Árjabhata (476–550), Brahmagupta (598–668) a Albumasar Al-Sijzi. První empirický doklad rotace Země kolem vlastní osy na základě pozorování komet podal ázerbájdžánský astronom Tusi (1201–1274) a perský astronom Ali Qushji (1403–1474). Tusi dále hájil Aristotelův geometrický model vesmíru, kdežto Qushji ho odmítal, podobně jako Koperník později obhájil rotaci Země. Al-Birjandi v roce 1528 dál rozvinul teorii „kruhové setrvačnosti“ pro vysvětlení rotace Země, kterou dále rozšířil Galileo Galilei. Koperníkův heliocentrický modelu vesmíru hvězdy umístil rovnoměrně do nekonečného prostotu kolem planety, tak jako Thomas Digges ve své knize Perfit Description of the Caelestiall Orbes according to the most aunciente doctrine of the Pythagoreanse („Úplný popis nebeských oběžných drah podle prastaré nauky Pythagorejců“) v roce 1576. Dominikánský mnich Giordano Bruno rovněž přijal myšlenku o nekonečnosti prostoru a věřil, že ve vesmíru je mnoho Slunečních soustav podobných naší; za obhajování tohoto názoru byl upálen dne 17. února 1600 na náměstí Campo dei Fiori v Římě jako kacíř. Toto pojetí vesmíru přijal Isaac Newton, Christiaan Huygens a další vědci, ačkoli obsahovalo několik paradoxů, které byly vyřešeny teprve s rozvojem obecné teorie relativity. První z nich byl, že se předpokládalo, že prostor a čas jsou nekonečné, a že hvězdy ve vesmíru stále vyzařují energii, nicméně hvězda má konečnou hmotnost, a tudíž nemůže věčně vyzařovat energii. Za druhé, Edmund Halley (1720) a Jean-Philippe de Cheseaux (1744) upozornili, že kdyby byl nekonečný prostor rovnoměrně vyplněný hvězdami, musela by noční obloha zářit tak jasně, jako Slunce ve dne (v 19. století dostal tento paradox název Olbersův paradox). Za třetí, Newton poukázal na to, že nekonečný prostor stejnoměrně vyplněný hmotou by způsobil nekonečné síly a nestabilitu, takže hmota by se musela rozdrtit vlastní gravitací. Tuto nesnáz vysvětlilo v roce 1902 kritérium Jeansovy nestability. Jedním z možných řešení posledních dvou paradoxů byl Charlierův vesmír, ve kterém je hmota uspořádána hierarchicky (systémy obíhajících těles, které obíhají větší systém, a tak dále do nekonečna), takže vesmír je fraktálně uspořádán a má zanedbatelně malou celkovou hustotu. Takový model vesmíru navrhl už v roce 1761 Johann Heinrich Lambert. Významným pokrokem v astronomii 18. století bylo to, že např. Thomas Wright, Immanuel Kant a jiní pochopili, že hvězdy nejsou rozloženy rovnoměrně v celém prostoru, ale seskupují se do galaxií. Moderní éra kosmologie začala v roce 1917, kdy Albert Einstein poprvé aplikoval svoji obecnou teorii relativity pro modelování struktury a dynamiky vesmíru. Tato teorie a její důsledky je podrobněji popsána v následující části. Teoretické modely vesmíru Obecná teorie relativity Ze čtyř základních interakcí převládá v kosmologickém měřítku gravitace, ostatní tři základní síly hrají zanedbatelnou roli při vytváření struktur na úrovni planet, hvězd, galaxií a dalších větších struktur. Důvodem je, že veškerá hmota a energie se navzájem přitahují a gravitační účinky se tedy kumulují, kdežto kladné a záporné náboje se navzájem ruší, takže elektromagnetismus je v kosmologických měřítkách relativně nevýznamný. Zbývající dvě interakce, slabá a silná jaderná síla, klesají velmi rychle se vzdáleností a jejich účinky se omezují především na subatomární vzdálenosti. Při popisu vývoje vesmíru je však potřeba brát v potaz i globální vlastnosti časoprostoru, jako jeho křivost, protože na takovýchto měřítkách již hrají významnou roli. Z tohoto důvodu vznikly první seriózní modely vesmíru až s objevem obecné teorie relativity, která je schopna zahrnout oba tyto jevy. Obecná teorie relativity popisuje vztahy mezi zakřivením časoprostoru a rozložením hmoty v něm. Zakřivení časoprostoru určuje pohyb hmoty, který probíhá podél nejkratších, resp. nejdelších spojnic, tzv. geodetik. Rozložení hmoty naopak určuje zakřivení časoprostoru pomocí Einsteinových rovnic, což jsou nelineární parciální diferenciální rovnice druhého řádu v čase i prostoru. Kosmologické modely vycházející z obecné teorie relativity se opírají o tzv. kosmologický princip, tedy předpoklad, že vesmír je od měřítka stovek megaparseků homogenní a izotropní. Jinými slovy, že gravitační účinky galaxií, které tvoří vesmír, jsou od tohoto měřítka ekvivalentní působení jemného prachu rovnoměrně rozloženého po celém vesmíru, který má všude stejnou průměrnou hustotu. Tento předpoklad umožňuje snadno řešit Einsteinovy rovnice pole a předpovědět minulost a budoucnost vesmíru v kosmologických časových měřítkách. Einsteinovy rovnice pole obsahují kosmologickou konstantu (Λ), která je nejčastěji interpretována jako hustota energie prázdného prostoru. V závislosti na znaménku, může kosmologická konstanta buď zpomalovat (záporné Λ) či zrychlovat (kladné Λ) expanzi vesmíru. Mnoho vědců včetně Einsteina se domnívalo, že (Λ) má nulovou hodnotu. Nedávná astronomická pozorování supernov typu Ia však objevila velké množství „temné energie“, která zrychluje expanzi vesmíru. Předběžné studie naznačují, že tato temná energie odpovídá kladné hodnotě kosmologické konstanty Λ, ačkoli nelze ještě vyloučit jiné alternativní teorie. Ruský fyzik Zeldovič navrhl, že Λ je míra energie základního stavu vakua spojená s existencí virtuálních částic kvantové teorie pole. Tato energie existuje i v prázdném prostoru a je závislá jen na jeho objemu, což je i vlastností kosmologické konstanty v Einsteinových rovnicích. Dokladem pro energii základního stavu je např. Casimirův jev. Fridmanův model Fridmanovy rovnice pro vývoj vesmíru jsou řešením Einsteinových rovnic pro případ homogenního a izotropního vesmíru. Toto řešení používá speciální tvar metrického tenzoru tzv. Fridman-Lemaîter-Robertson-Walkerovu metriku, která plyne z kosmologického principu a byla nezávisle objevena čtyřmi vědci: Fridmanem, Lemaîtrem, Robertsonem a Walkerem. Zjednodušeně můžeme říci, že metrika má pro časoprostor stejný význam, jako Pythagorova věta v Eukleidově prostoru – určuje, jaký časoprostorový interval (analogie délky) je mezi dvěma blízkými body popsanými rozdíly souřadnic t, r, θ, φ. Tato metrika má jen dva neurčené parametry: celkové měřítko délky R(t), které se může měnit s časem, a index zakřivení k, který může nabývat hodnot 0, 1 nebo −1, což odpovídá ploché eukleidovské geometrii, nebo prostoru s kladným či záporným zakřivením. Když se R změní, veškeré prostorové vzdálenosti ve vesmíru se změní zároveň, a dojde k celkovému rozšíření nebo smrštění vesmíru. To odpovídá pozorování, že galaxie se od sebe vzdalují, prostor mezi nimi se rozšiřuje. Rozšiřování prostoru také odpovídá za zdánlivý paradox, že dvě galaxie mohou být 40 miliard světelných let od sebe, i když vycházely ze stejného místa prostoru před 13,8 miliardami let a nikdy se nepohybovaly rychleji, než je rychlost světla. Diferenciální rovnice popisující, jak se R se mění s časem, jsou známy jako Fridmanovy rovnice Jejich řešení závisí na několika parametrech: kosmologické konstantě Λ, průměrné hustotě látky ρ, tlaku (především) záření p, gravitační konstantě G a již zmíněném parametru křivosti k. Podle hodnot těchto parametrů vychází z rovnic několik scénářů a obecných pozorování pro vývoj vesmíru. Statický vesmír, tedy případ, kdy délkové měřítko R zůstane konstantní, nastane pouze v případě, že má vesmír kladnou křivost (k=1) a přesně vyladěné hodnoty hustoty a kosmologické konstanty, na což jako první upozornil Albert Einstein. Tato rovnováha je však nestabilní a dříve či později by ji musely zvrátit drobné odchylky od počáteční izotropie a homogenity. Dnes však víme, že se vesmír rozpíná, což dobře koresponduje s předpovědí modelu. Pro dynamický vesmír obsahující baryonovou hmotu a záření jsou ve Fridmanových rovnicích v různých fázích dominantní různé členy. V raném vesmíru hraje nejvýznamnější roli hustota a tlak záření, neboť jejich relativní podíl roste při zmenšování R rychleji než hustota běžné hmoty. V pozdější fázi hraje největší podíl hustota hmoty a později přebírá diktát parametr křivosti k a kosmologická konstanta. V některých teoriích, jako inflační teorie, dominují v raném vesmíru jiné formy látky s exotickou stavovou rovnicí. Řešení Fridmanových rovnic naznačují, že vesmír začal gravitační singularitou, kdy byl parametr R nulový a hustota hmoty a energie nabývaly nekonečné hodnoty. Mohlo by se zdát, že tento závěr je slabě podložený, protože je založen na nejistých předpokladech dokonalé homogenity a izotropie. Je však doložen také Hawkingovou a Penroseovou teorií singularity, která ukazuje, že počáteční singularita by měla existovat za velmi všeobecných podmínek. Nesmíme však zapomínat, že stále pracujeme v rámci obecné teorie relativity a závěr tak platí jen v mezích její platnosti. Každopádně to znamená, že vesmír začal nepředstavitelně horkým a hustým stavem, který existoval bezprostředně po této singularitě, což je podstatou modelu Velkého třesku vesmíru. Nekonečné hustoty počáteční singularity však naznačují, že pro popis je pravděpodobně potřeba použít přesnější teorii. Konečný osud vesmíru je stále neznámý, protože kriticky závisí na indexu zakřivení k a kosmologické konstantě Λ. Vesmír se zápornou kosmologickou konstantou vždy skončí velkým křachem, tato možnost se však zdá být vyloučena pozorováním. Stejný osud čeká i dostatečně hustý vesmír, kde k se rovná +1 a jeho průměrné zakřivení v celém prostoru je kladné. Takový vesmír se nazývá uzavřený. Naopak není-li vesmír dostatečně hustý, k se rovná 0 (plochý vesmír) nebo −1 (otevřený vesmír), bude se rozšiřovat donekonečna, zchladne a nakonec se stane nehostinným pro život. Stejně skončí i uzavřený vesmír, je-li kosmologická konstanta dost velká. Poslední měření naznačují, že rozpínání vesmíru se oproti očekávání zrychluje, což pravděpodobně ukazuje na vesmír s kladnou kosmologickou konstantou, který se bude rozpínat do nekonečna. Teorie Velkého třesku Převažující model Velkého třesku vychází v současnosti z mnoha experimentálních měření, jako je například vztah vzdálenosti vesmírného objektu a rudého posuvu galaxií, poměru atomů vodíku a hélia ve vesmíru a všudypřítomného, izotropního mikrovlnného záření kosmického pozadí. Jak již bylo uvedeno, rudý posuv má původ v rozpínání vesmíru, kterým se zvětšuje vlastní prostor vesmíru a zvětšuje se vlnová délka fotonu se zvyšující vzdáleností objektu, stejně jak klesá jeho energie. Čím delší cestu musel foton absolvovat, tím větší expanzi vesmíru zažil, a proto je záření nejstarších fotonů ze vzdálených galaxií nejvíce posunuto do červené oblasti spektra. Stanovení korelace mezi vzdáleností a rudým posuvem je důležitým problémem experimentální fyzikální kosmologie. Další experimentální pozorování expanze vesmíru může vysvětlit kombinace jaderné a atomové fyziky. Jak probíhala expanze vesmíru, hustota energie elektromagnetického záření klesala rychleji než hustota hmoty, protože energie fotonu se snižuje s jeho vlnovou délkou. A tak, i když hustota energie vakua nyní ve vesmíru dominuje, kdysi dominovalo záření, poeticky řečeno, vše bylo světlem. Jak se vesmír rozpínal, jeho hustota energie klesala, stával se chladnějším a elementární částice hmoty se mohly spojovat do stále složitějších objektů. Tak se v rané fázi vesmíru s převládající hmotou mohly vytvořit stabilní protony a neutrony, které se pak sdružovaly do atomových jader. V této fázi vývoje byl vesmír velmi horkým a hustým plazmatem ze záporných elektronů, neutrálních neutrin a kladných jader prvků. Jaderné reakce mezi jádry vedly k současné hojnosti lehčích jader prvků, a to zejména vodíku, deuteria a helia. Nakonec se elektrony a jádra spojily do stabilních atomů a vesmír se stal průhledným pro většinu vlnových délek záření. V tomto okamžiku se záření oddělilo od hmoty a vytvořilo všudypřítomné, izotropní mikrovlnné záření kosmického pozadí, které dodnes pozorujeme. Některá jiná pozorování nemůže současná fyzika vysvětlit. Podle převládající teorie hmoty nad antihmotou mírně převládala už při vzniku nebo velice krátce po velkém třesku, možná díky narušení CP invariance, jež bylo pozorováno v částicové fyzice. I když anihilace hmoty a antihmoty většinu hmoty zničila a vyprodukovala fotony, malý zbytek hmoty existuje do dnešní doby a tvoří dnešní vesmír. Některé důkazy rovněž naznačují, že rychlá kosmická inflace vesmíru proběhla velice brzy po jeho vzniku (přibližně 10−35 sekundy). Nedávná pozorování také ukazují, že kosmologická konstanta (Λ) není nulová, a v souhrnné hmotnosti a energii ve vesmíru dominují temná energie a temná hmota, které dosud nebyly vědecky popsány. Liší se svými gravitační účinky. Temná hmota se projevuje gravitací a zpomaluje expanzi vesmíru, naopak, temná energie urychluje expanzi vesmíru. Teorie mnohovesmíru Některé spekulativní kosmologické teorie tvrdí, že náš vesmír je pouze jedním z množiny vesmírů, které se označují jako mnohovesmír (z anglického multiverse). Tento termín byl poprvé použit psychologem a filozofem Williamem Jamesem. Vesmíry tvořící mnohovesmír se někdy nazývají paralelní vesmíry a jejich povaha a způsob jejich vzájemné interakce závisí na konkrétním fyzikální modelu. Koncept mnohovesmíru a oddělených vesmírů nicméně není nový, například biskup Étienne Tempier v Paříži roku 1277 řekl, že Bůh mohl vytvořit tolik vesmírů, kolik uznal za vhodné, o čemž se tehdy hodně diskutovalo. Kosmolog Max Tegmark klasifikoval nejčastěji diskutované modely mnohovesmíru do čtyř kategorií tak, že mnohovesmír vyššího řádu zahrnuje mnoho světů řádu nižšího: 1. řád: Časoprostor za kosmologickým horizontem Inflační teorie předpovídá na počátku vesmíru velmi rychlou metrickou expanzi. Při tomto procesu se vesmír zvětší natolik, že některé jeho části nemůžeme pozorovat, protože z nich k nám světlo ještě nestihlo dorazit. V některých scénářích vývoje vesmíru mohou existovat i oblasti, ze kterých k nám světlo nedorazí nikdy. Časoprostor, který nevidíme, protože je mimo pozorovatelný vesmír, se označuje jako multiverzum prvního řádu. 2. řád: Vesmíry s jinými fyzikálními konstantami Teorie věčné inflace předpokládá, že k rozpadu falešného vakua, které má na svědomí exponenciální rozpínání vesmíru v jeho počátku, nedochází všude najednou v reakci na klesající hustotu a tlak, ale lokálně, formou kvantového tunelování. Vznikne tak zárodečná bublina, která se již rozpíná řádově pomaleji než okolní prostor. V různých bublinách může dojít k různému spontánnímu narušení symetrie, což má za následek obecně jinou hodnotu různých fyzikálních konstant. Takové vesmíry se nazývají multiverzem druhého řádu. Do této kategorie patří i teorie oscilujícího vesmíru Johna A. Wheelera nebo teorie kosmologického přírodního výběru Lee Smolina. 3. řád: Interpretace mnoha světů kvantové mechaniky Everettova teorie mnoha světů je dnes jednou ze standardních interpretací kvantové mechaniky. Je postavena na předpokladu, že vesmír lze popsat globální vlnovou funkcí, která nikdy neprochází kolapsem. V momentě, kdy provádíme měření na dílčím kvantovém systému, celý vesmír se rozdělí na několik větví, ve kterých se realizují všechny možné výsledky měření. Pravděpodobnostní charakter měření je důsledek toho, že nevíme, ve které z větví se budeme po rozdělení vesmíru nacházet. Zatímco různé vesmíry multiverza 1. a 2. řádu jsou od sebe vzdáleny v klasickém prostoru, jednotlivé větve mnohasvětové interpretace jsou od sebe vzdáleny v nekonečněrozměrném Hilbertově prostoru, na kterém je definována globální vlnová funkce vesmíru. 4. řád: Soubor všech vesmírů dostatečně popsatelných matematickou strukturou Do této kategorie Tegmark zahrnuje vlastní hypotézu, podle které bychom měli připsat rovnou měrou existenci všem myslitelným vesmírům, které lze dostatečně formálně popsat vhodnou matematickou strukturou. Tegmarkovu hypotézu dále rozvedl Jürgen Schmidhuber, který kritizovat především vágní definici pojmu „každá myslitelná matematická struktura“. Navrhl omezení na množinu světů popsatelných počítačovými programy, které skončí v konečném čase, byť by tento čas nebyl předpověditelný kvůli Gödelovým větám. Teorie mnohovesmíru jsou často považovány za spekulativní až nevědecké, protože žádný experimentální test dostupný v jednom vesmíru nemůže odhalit existenci nebo vlastnosti vesmíru jiného. Zatímco někteří tvrdí, že podle Occamovy břitvy bychom neměli zavádět do popisu entity, které nemůžeme empiricky pozorovat, jiní tvrdí, že bychom podle stejného principu měli upřednostnit jednodušší matematický popis, který předpovídá více světů, než zavést dodatečný axiom, kterým jejich existenci popřeme. Tvar vesmíru Tvarem vesmíru rozumíme jeho geometrii a topologii. Geometrie vesmíru přitom zahrnuje především jeho křivost, zatímco topologie definuje, zjednodušeně řečeno, tvar vesmíru jako celku. Křivost můžeme měřit přímo z vlastností pozorovatelného vesmíru, ale topologii vesmíru bychom mohli empiricky zjistit jen v případě, kdy by byla velikost pozorovatelného vesmíru v nějakém směru srovnatelná s celkovou velikostí vesmíru. Formálněji řečeno při hledání topologie vesmíru zkoumáme, která trojrozměrná varieta odpovídá prostorovému řezu čtyřrozměrného časoprostoru vesmíru v souřadnicích, které se pohybují s ním (comoving coordinates). Pozorovatelný vesmír představuje světelný či kauzální kužel od počátku vesmíru, tedy množinu bodů, z nichž mohlo světlo za tento čas dospět k pozorovateli. Pokud je pozorovatelný vesmír menší než celý vesmír (v některých modelech je o mnoho řádů menší), nelze určit globální strukturu vesmíru pozorováním. Výpočty z obecné teorie relativity, např. modely založené na FLRW metrice, nemohou samy o sobě rozhodnout o topologii vesmíru, protože Einsteinovy rovnice jsou lokální a nepředepisují celkový tvar časoprostoru. Nejjednodušším a (především v populárních textech) asi nejčastěji používaným dodatečným předpokladem je, že vesmír je jednoduše souvislý. Potom platí, že vesmír s kladnou křivostí má konečný objem a topologii povrchu čtyřrozměrné koule (tzv. tři-sféry), zatímco plochý vesmír a vesmír se zápornou křivostí jsou prostorově nekonečné. Obecnější modely však uvažují například Poincarého prostor, který tvoří pravidelný sférický dvanáctistěn, či model Picardova rohu. Údaje, z nichž se sestavují modely vesmíru, poskytla zejména družice Wilkinson Microwave Anisotropy Probe (WMAP). NASA zveřejnila první údaje z WMAP v únoru 2003. V roce 2009 zahájila činnost kosmická observatoř Planck, která pozoruje záření mikrovlnného kosmického pozadí s vyšším rozlišením, než měla WMAP, což by mohlo přinést nová data o tvaru vesmíru. Údaje by měly být k dispozici na konci roku 2012. Získávání zdrojů z vesmíru Vesmír je plný vzácného surového materiálu (zlato, stříbro, platina atd.) a jeho úložiště v tělesech v blízkosti země. Nabízí se zde tedy možnost převážet tento materiál zpět na zemi a zde jej prodávat. V případě železa, kterého je ve vesmíru taktéž velké množství, můžeme využití nalézt ve stavbě a údržbě základní vesmírné infrastruktury. Je zde však enormní množství překážek, které bude nutné překonat. Vysoká cena letů do vesmíru Nespolehlivá identifikace ložisek Problémy s extrakcí a přemístěním materiálu Vývoj ceny získaného materiálu (inflace ceny kvůli množství) Kvůli těmto problémům je zatím jediným způsobem zisk materiálu pouze ze Země.V případě rozšíření financování a s neustálým čerpáním vzácných a nedostatkových kovů na zemi se však situace může změnit a první společnosti začnou tyto překážky překonávat. Ze znalosti současných rezerv a růstu spotřeby ve více i méně vyvinutých zemích světa je možné předpokládat, že klíčové prvky pro moderní průmysl budou vyčerpány v následujících 50 až 60 letech. Mezi tyto prvky patří: fosfor, antimon (využití ve výrobě elektronických prvků), zinek, cín, olovo, stříbro, zlato, platina, měď a další cenné prvky. Všechny tyto prvky jsou na zemi jen díky asteroidům, které na zemi dopadly. Geologie země nahrává budoucnosti kosmické těžby surovin a zachování esenciálního prvku ekonomiky a technologickému postupu (Benedikter et al., 2016). Neméně důležitým faktorem je i finanční proveditelnost. Vesmírné podnikání, a hlavně těžba surovin je vysoce riziková, s dlouhými dodacími lhůtami a potřebou obřích investic. Těžba z asteroidů Náklady spojené s těžbou asteroidů byly v roce 1996 odhadnuty na zhruba 100 miliard dolarů. Při těžbě asteroidů je důležité vybrat správný cíl. Kritickým faktorem pro prvotní výběr je relativní rychlost cíle a vzdálenost. Rychlost určuje obtížnost interakce s cílem a náklady na palivo kvůli obtížnější manipulaci. Vzdálenost je jednoznačnější – určuje časovou náročnost mise a taktéž náklady spojené s palivem. Asteroidy jsou rozdělené na 3 typy: Typ – C: Vysoký obsah vody a uhlíku. Tyto asteroidy jsou důležité pro tvorbu infrastruktury a udržitelnost, avšak mají malou hodnotu. Typ – S: Malý obsah vody a obsahují množství vzácných kovů hlavně nikl, zlato a platinu. Typ – M: Velmi vzácné. Obsahují až 10x více vzácných kovů, něž typ – S. Taktéž jsou tu i různé možnosti, jak s asteroidy pracovat: Transport surového materiálu zpět na Zemi. Zpracovat materiál na místě a převést jej zpět na Zemi případně na orbitu. Transport asteroidu na oběžnou dráhu Země nebo Měsíce. Každá z těchto možností má své výhody a nevýhody. Zpracováním materiálu na místě se sníží energetické nároky transportace materiálu, ovšem zpracovatelské nástroje budou muset být stále přítomné a převážené. Kvůli vzdálenosti od Země může být komunikace opožděná i o několik minut, a tak by těžící nástroje musely být automatizované nebo by musel být přítomný lidský faktor. To by řešilo přemístění asteroidu. Na druhé straně, prodleva v komunikaci nezabránila osídlení Marsu roboty, a navíc autonomní systémy jsou dlouhodobě levnější. Jeden z možných konceptů představila v roce 2012 společnost Planetary Resources společně s jejich investory. Plánem s uskutečněním v roce 2020 (plán nebyl realizovaný) je vytvoření vesmírné „čerpací pumpy“. Za využití vody a materiálu z asteroidů by vyráběli raketové palivo, kterým by se následně daly zásobovat lodě, které jsou na orbitě a získané vzácné suroviny, hlavně pak zlato a platina, zasílat zpět na zemi. Projekt se setkal s vlnou skepticismu a byl označen za cenově neefektivní. Probíhající mise NASA OSIRIS-REx má navrátit na zemi množství 60 g povrchového materiálu z asteroidu a mělo by být možné získat i 2 kilogramy materiálu, avšak tato mise stojí jednu miliardu dolarů a zisk z této mise, pokud by se navrátila 2 kila zlata, se pohybuje 24 okolo 100 tisíc dolarů. S dalším podobným konceptem přišla společnost Deep Space Industries, které počítá se začátkem těžby v roce 2023. Odkazy Poznámky Reference Literatura Související články Bod Omega Galaxie Kosmický prostor Kardašovova škála Kosmologie Světový názor Vznik a vývoj vesmíru Dějiny průzkumu sluneční soustavy Externí odkazy Kniha online o vesmíru Česká astronomická společnost Atlas Vesmíru Is there a hole in the universe? Stephen Hawking's Universe Frequently Asked Questions in Cosmology Comparative planetary and stellar sizes Logarithmic Maps of the Universe My So-Called Universe The Dark Side and the Bright Side of the Universe Exploring the Universe Astronomie Kosmologie


source: fineweb

text: Julien Palast fotil lidi potažené barevným latexem Francouzský fotograf Julien Palast je běžně zaměřený na reklamní fotografie produktů. Jeho koníčkem je navíc fotografování lidí, a proto přišel s extravagantní sérií snímků nazvanou Skin Deep. Nahá mužská i ženská těla obalil do plachty latexu, dal jim druhou kůži a situoval je do póz, kde hrála jen svými obrysy. Fotky vystavil v Agence Ledouze. Julien Palast není ve fotografickém světě nijak známé jméno. Se svým profesionálním studiem se věnuje fotografování zátiší obalů, produktové fotografii, módě i tvorbě reklamních materiálů. Upozornit na své dílo se rozhodl pomocí série experimentálních fotografií Skin Deep, kterou mu pomohla produkovat pařížská agentura Agence Ledouze. Skin Deep je série čtrnácti snímků představujících muže i ženy jako sochy. Julien Palast nechal nahá těla zabalit do měkké latexové membrány tak, aby identita ničím nezkrášlených postav zůstala skryta a vystoupla jen silueta nahých těl. Erotické až hororové scenérie kusů těl či celých postav jsou pak nasvíceny tak, aby výsledek zářil barvami. Všechny fotografie byly vytištěny na formáty 40 na 60 centimetrů nebo 50 na 75 centimetrů a vystaveny v Agence Ledouze v centru Paříže, kde je můžete vidět až do 30. září 2012. Současně vznikla ještě série sedmi reklamních fotografií členů agentury, kteří jsou na nich však ozdobeni a přikrášleni tak, aby se odlišili od uměleckých snímků. Čtěte všechny články na téma fotografie Foto a zdroj: Julien PalastZpráva ze dne: 24.7.2012 Téma: erotika, fotografie, Francie, reklama, sex, události, umění, výstava Další zprávy: « Starší zpráva Novější zpráva » Sdílejte článek na: odešlete na e-mail: nebo vytiskněte: Ohodnotit přes Facebook:


text: Káva je nejčastějším barvičem našich zubů. Pokud chceme mít krásný bílý úsměv je nejlepší se jejímu pití úplně vyhnout. Málokdo z nás si ale dokáže... číst dál Mohlo by vás zajímat All All Nejlepší Nejpopulárnější Barvy podle nálady info@press-media.cz - 28. 8. 2018 0 Móda a Styl Ano, i za barevností se skrývá naše náladové rozpoložení! Už ráno, když stojíme u skříně a bezradně vybíráme Aktuality, pracuje naše podvědomí. Pokud je...


Licna LappKabel LiFY (49900148), 1x 2,50 mm2, PVC, Ø 3,90 mm, 1 m, zelená | Conrad.cz Domů » Licna LappKabel LiFY (49900148), 1x 2,50 mm2, PVC, Ø 3,90 mm, 1 m, zelenáObj.č.: 605553 Číslo výrobce49900148 Tepelně odolná PVC izolace Technické dotazy a diskuze k výrobku "Licna LappKabel LiFY (49900148), 1x 2,50 mm2, PVC, Ø 3,90 mm, 1 m, zelená" Hodnocení výrobku "Licna LappKabel LiFY (49900148), 1x 2,50 mm2, PVC, Ø 3,90 mm, 1 m, zelená" Licna LappKabel LiFY (49900148), 1x 2,50 mm2, PVC, Ø 3,90 mm, 1 m, zelenáE-mail příjemce:Vzkaz pro příjemce:Vaše jméno:Váš e-mail: Cena produktu Licna LappKabel LiFY (49900148), 1x 2,50 mm2, PVC, Ø 3,90 mm, 1 m, zelená je aktuálně 28,- Kč. Pohlídejte si pokles ceny produktu zadáním své e-mailové adresy a ceny. Jakmile cena produktu klesne pod Vámi stanovenou hranici, pošleme Vám e-mail.Váš e-mail:Vaše cena:


30. 6. 2011 Legend of Zelda: Ocarina of Time 3D Neříkejte, že jste nečekali alespoň nějaký krátký, oslavný článek na toto téma ;). Ano ano, není moc pěkné, když se někdo pakuje na vydávání starých her (tím méně za plnou cenu) znova a opět. Ale u Ocariny musíme udělat výjimku. Originální release v roce 1998 následován vydáním pro GameCube v rámci Zelda Collection (a to včetně Master Questu) v roce 2003 a později v rámci Virtual Consoli na Wii v roce 2007. A nyní, v roce 2011, jsme se dočkali 3D verze, která je poprvé kompletně přepracovaná, čili nejde o port, ale spíše o kompletní remake, facelift. Jak se to hraje? No úžasně! Přihlásit se k odběru: Příspěvky (Atom)


Regál, bílá, Baki TYP 2 | Biano Regál, bílá, Baki TYP 2 (BAKI TYP 2 REGAL BS1070) 580 Kč - 660 Kč Regál, bílá, Baki TYP 2: 660 KčRegál, bílá, Baki TYP 3: 580 KčKoberec, vícebarevný, 100x150, PRINCESS: 640 Kč Rozměry (ŠxHxV): 40x20x120 cmPokud je uvedeno Skladem u dodavatele, odesíláme do dvou týdnů na Vaši adresu! Vyhrazujeme si právo na změnu termínu. V případě dotazu nás neváhejte kontaktovat.Na objednávku Tempo Kondela 580 660 EMKO Nábytek 3 350 Kč 4 664 Kč


Průlom. Audi poprvé nabídne vůz s pohonem zadních kol | Týden.cz Automobilka Audi poprvé nabídne vůz s pohonem zadních kol. Řešení se objeví v limitované sérii sportovního modelu R8 s označením R8 V10 RWS. Dosud měl výrobce u svých modelů v nabídce jen přední náhon nebo pohon všech kol quattro. Společnost vůz představila na frankfurtském autosalonu. R8 RWS vznikne v omezené sérii 999 vozů v karosářských variantách Coupé a Spyder. Ruční výrobu modelu zajistí manufaktura R8 "Böllinger Höfe". Na český trh se vůz dostane letos na podzim. Cenu zatím firma nezveřejnila. "Audi R8 V10 RWS je určeno pro puristy. Jako limitovaná speciální edice je exkluzivní nabídkou pro zákazníky, kteří oceňují extrémní jízdní dynamiku. S motorem V10, uloženým uprostřed, a pohonem zadních kol úspěšně přenáší koncepci pohonu našich závodních vozů R8 LMS na silnice," uvedl jednatel Audi Sport Stephan Winkelmann. Audi na autosalonu rovněž předvedla koncept velkého luxusního elektromobilu pod označením aicon. Auto o délce 5,4 metru má na jedno nabití ujet až 800 kilometrů.


5. 3. 2012 Street Fighter X Tekken O víkendu jsem měl tu možnost si na pár hodin zahrát nejnovější příspěvek do rodiny Capcom bojovek, podrodiny VERSUS série. Je to vůbec poprvé, co Capcom získal licenci z nekompatibilního herního světa. I když se dopředu vědělo, že styl hry bude čistokrevně capcomácký, byl jsem velice zvědavý, co tam vlastně z Tekkena zbylo. Pro zachování vyváženosti hry je totiž předem jasné, že "něco málo" se bude muset předělat. A to chvílemi až nezdravě moc. Abychom si nalili čistého vína, tak hra se hraje, jako Street Fighter a s Tekkenem nemá z hlediska hratelnosti pranic společného. Základní set šesti útočných tlačítek musí zdánlivě bezproblému pojmout čtyři tlačítka z Tekkena, ale letmý pohled do seznamu tahů a vidíme, že hrajeme další "casual" mlátičku, ne nepodobnou Marvel vs Capcom 2 (nikoliv 3!). Capcom postavičky bez výjimky operují se šesti tlačítky tak, jak jsme zvyklí od dob (Super) Street Fighter 2 (Turbo) a některé Tekken postavičky mají v sobě jakýs takýs základ odlišných útoků na základě zvolené síly tlačítka. V praxi ale můžeme referovat, že z Tekkena je přítomný pouze vizuální dojem, animace charakterů a některé hlášky. Abychom si nalili ještě čistšího vína, tak je nutno uznat, že hra prošla evolucí. Na rozdíl od Marvel vs Capcom 3, kde bych řekl že došlo ke kroku zpět, je toto posun VERSUS série dopředu. Jak jsem referoval ke "casuálnosti", tak to se projevuje tak, že z joystickového úhlu pohledu stačí zvládnout pouhý jeden čtvrtoblouček a ten potvrdit jedním, dvěma nebo třemi tlačítky. A tady je ten trik - veškeré zápasy jsou TAG, čili máme na své straně vždy dvě postavy. A to znamená, že kombinujeme dva druhy útoků, superkomb a podobně. V tom výsledku jsou kombinace kláves zajímavé - samozřejmě, že všechny se dozvíme v tutorialu. Ten jsem si prošel a toto je seznam základních i pokročilých ovládacích prvků. LP - MP - HP LK - MK - HK - všechny postavy mají svoje vlastní komba, udělaná v nejlepší tradici Capcom - přes cancel styl. - většina speciálních útoků je vyvolána čtvrtobloučkem a jedním útočným tlačítkem. Některé útoky lze nabíjet - typicky Hadouken - podržením tlačítka. Když máme dost času, je takto možné spustit jakési minisuperkombo - typicky Shinku Hadouken. - je-li nabitý SUPER ukazatel, můžeme vyvolat také silnější EX variantu, tedy čtvrtoblouk + dvě útočná tlačíka (pěsti nebo kopy). - je-li nabitý SUPER ukazatel naplno, můžeme vyvolat superkombo - čtvrtoblouk + tři útočná tlačítka (pěsti nebo kopy) - pomocí kombinace dvou lehkých útoků děláme chytku. - oba střední útoky přepínají aktivní postavu. - oba těžké útoky udělají takzvaný launcher - vyhození protivníka do vzduchu, čímž je odkryta jeho obrana pro další útok nebo juggle (což jest nepopulární žonglování s tělem protivníka za pomoci série nevykrytelných úderů). Při launcheru dojde okamžitě a automaticky k přepnutí aktivní postavy. - čtvrtoblouk dopředu a oba střední útoky při nabitém SUPER vyvolají dual superkombo, kdy se obě naše postavy rozjedou a zmasakrují protivníka jedna po druhé. Aktivní postava zůstane na scéně ta druhá v pořadí. - čtvrtoblouk dozadu a oba střední útoky při nabití SUPER znamená, že se na scéně objeví druhá postava, avšak ovládá ji počítač. My pak se svou aktivní postavičkou provádíme normální útoky. - každá postava může mít dvě CUSTOM komba, která si před hrou můžeme nadefinovat. Ta se vyvolávají pouhým stiskem LP+HK nebo LK+HP (což je odkaz na X - tedy "cross" na tlačítcích arcade panelu). Jde o předdefinované 3-4 HIT komba, může to končit launcherem a tedy přepnutím aktivní postavy. - každá postava má CHAIN komba, což je rychlý stisk pěstí nebo kopů v pořadí L - M - H, přičemž je možné udělat i přechod L - H a M - H. Pokud se nám ale podaří plná trojkombinace, zakončí se kombo launcherem a přepnutím aktivní postavy. I když to tak nevypadá na první pohled, tak Chain komba jsou poměrně kompatibilní s Tekkenem, i když v rámci Street Fightera jde o nepříliš logickou nadstavbu nad tradiční komba. (Ona nelogičnost je čistě z hlediska ovládacího schématu, kdy ne každá kombinace tlačítek vyvolá kombo. Použití Chain je vlastně proti smyslu objevování 1000 unikátních kombinací, ale v této hře to nevadí). - countery jsou tady taky, ale jsou na můj vkus velice těžké. Spočívají v tom, že nejprve se musíme krýt držením joysticku dozadu, a pak dát rychle dopředu + HP+HK. - pokud má jedna z postav méně, než 25%, může se obětovat a předat svou sílu druhé postavě. Ta pak má omezený čas k tomu, aby zvítězila, protože bez ohledu na množství zdraví automaticky zemře. Jde tedy o ekvivalent powerplay v hokeji. Tah se vyvolá pomocí dolů - dolů - MP+MK. - ve hře je implementovaný systém gemů, což jsou jednoduše řečeno speciální bonusy k dovednostem postav. Připomíná to zjednodušenou variantu tuningu postav v Soul Calibur 4. Je možné mít gem, který například způsobí, že naši postavu nebude možné chytit klasickou chytkou - vždy dojde k vykrytí. Avšak jen po omezený počet-krát. Nebo je možné mít silnější útoky, obranu bez ztráty zdraví, rychleji nabitý SUPER ukazatel a tak dále. Hře to dává trochu více strategický rozměr. Něco podobného jsme již ale viděli třeba v Garou: Mark of Wolves, kde jsme si mohli vybrat, při jakém množství zdraví bude postava disponovat silnějšími supertahy. Toliko stručný souhrn herních mechanik, neboli kvedlání joystickem. Jak se to pak v praxi hraje? Dobrou zprávou je, že každý byť jen trochu zkušený hráč, do systému rychle pronikne a začne používat většinu kombinací automaticky. Varianty útoků, speciální útoků a superkomb odhalí okamžitě, takže se stačí soustředit na launchery a na kombinaci MP+MK - a tím je ovládnuto celé jádro hry. Dobrou zprávou také je, že jugglování není tak horké, jak se z trailerů zdálo. Většinu jde totiž o superkombo, což těžko počítat mezi juggly. Za poněkud blbou zprávu bych požadoval systém, kdy stačí, aby zemřela jen jedna postava a je game over. V rámci VERSUS série je to novinka, ale třeba Tekken Tag Tournament funguje stejně. Animace spolupracujících postav spolu nějak moc nesouvisí, nekooperují přímo. Možná, že jsem neměl dost času na vyzkoušení většího počtu kombinací charakterů, ale to jsem popravdě řečeno ani nečekal. Je teda v podstatě jedno, koho si vezmete do party. I když tady samozřejmě je základní diference rychlosti, síly a odolnosti postav, nedisponuje žádná z nich nějakým speciálním trikem, který by ji odlišoval. To je u VERSUS série celkem běžné (i takový Juggernaut v Marvel vs Capcom 2 je tajná postava, aby svou extra sílu odůvodnil). Vše to referuje k casual pojetí hry, což je její primární záměr a v tomto směru exceluje. Připočtěme opravdu povedenou grafiku, odkazující na komixovost Marvel vs Capcom 3, ale hlavně enormní možství animací nejen postav. Za našimi bojovníky se děje opravdu hodně událostí, ne 1000 jen postávající čumilové. Líbí se mi, jak je děj hry vyprávěný pomocí těchto situačních pozadí. Nejprve se potloukáme po městech, ale skončíme na sněžném vznášedlu, zatím co nás honí mamut. Soundtrack je spíše průměrný, ale hlas postav je možné mít v japonštině a to oceňuji. Náplň hry nad klasický příběhový režim disponuje také sérii různě obtížných výzev a samozřejmě online multiplayerem. Ten může mít dokonce kooperační podobu, kdy hrají tedy najednou až čtyři hráči. Stejně tak je možné v takto nastavené kooperaci hrát sérii online výzev. Nevím, jestli se dají odemykat nové oblečky, no i tak je obsah hry celkem slušně našlápnutý, ve srovnání s Marvel vs Capcom 3, Tekken 3DS a potažmo i Soul Calibur 5. Dodám ještě, že všechny postavy (a je jich celkem asi 40!) maji napsané unikátní hlášky a komentáře podle toho, s kým jste proti komu bojovali. Je to sice jen ve formě textu, ale i tak to hraní osvěžuje. Příběhový režim je společný pro všechny postavy, ale mají unikátní textové vyústění. To na mne působí zase dost lenostně. Hodnotit bojovou hru po pár hodinách nejde, nezahrál jsem si pořádně ve dvou a tak zbývá jen věřit, že je herní mechanika "jako obvykle" precizně vyvážená. Ze současných týmových bojovek mne ale zaujala více, než Marvel vs Capcom 3, který mne z dlouhodobého hlediska přestal uspokojovat. Nevím, jak dlouho potrvá, než mne jednoduchost Street Fighter X Tekken nezačne nudit, ale narovinu říkám, že vážně uvažuji o koupi pro Playstation 3. Přihlásit se k odběru: Komentáře k příspěvku (Atom)


text: Nikolaj Chochlov (1891–1953) byl ruský vrchní ekonom průmyslového trustu, později atašé v Záhřebu. Také byl esperantským básníkem. Dílo Vlastní dílo La Tajdo - sbírka básní La morto de la delegito de UEA - drama Překlady Krucumo - A. Drozdov Orientaj Fabelo - V. Doroševič Morto de Danton - Alexej Nikolajevič Tolstoj La Mongolingvo - E. Drezens Související články Esperantská literatura Esperantská literatura Narození v roce 1891 Úmrtí v roce 1953 Ruští ekonomové Ruští básníci Muži Sovětští básníci


Chtěla bych se mám takový problém... Asi měsíc jsem...


European Commission - PRESS RELEASES - Press release - Kampaň EU za zdravou výživu „Parta k nakousnutí“ odmění vítěze hry „Hledání pokladu“ V Bruselu dne 23. února 2010 Kampaň EU za zdravou výživu „Parta k nakousnutí“ odmění vítěze hry „Hledání pokladu“ Čtyři mladí Evropané prokázali vynikající znalosti vyváženého stravování a zdravého životního stylu a úspěšně zodpověděli všechny otázky on-line hry Hledání pokladu, která byla součástí kampaně EU za zdravou výživu nazvané „Parta k nakousnutí“. Nejlepší hledači pokladu Lara García de Veas Piñeiro (1. místo), Seamus Hickey (2. místo), Francesca Martini a Silvia Vicari (3. místo) budou odměněni cenami spojenými se sportem a správnými stravovacími návyky. Ceny jim budou slavnostně předány během čtyř akcí pořádaných ve Španělsku, Irsku a Itálii. „Zemědělství v EU poskytuje potřebné složky pro zdravou výživu a spolu s novými projekty ve školách podporuje u evropské školní mládeže ještě vyváženější stravování,“ uvedl komisař pro zemědělství a rozvoj venkova Dacian Cioloş. „Jsem velmi rád, že mohou potvrdit značný zájem evropské mládeže o výživu a fyzické aktivity. Dosažení vyvážených stravovacích návyků u dětí je trvalým úkolem a je třeba jednat ihned. Prvním krokem je zvýšit informovanost mládeže a dětí,“ řekl komisař pro zdraví a spotřebitelskou politiku John Dalli. Kampaň za zdravou výživu byla zahájena v září 2009 (viz IP/09/1366 ) a probíhá paralelně s projekty EU Ovoce do škol a Mléko do škol – iniciativami za vyváženější výživu a zdravější stravovací návyky dětí. Hledání pokladu probíhalo od září 2009 na webové stráce Party k nakousnutí a odpovědět na 16 otázek o vyvážené výživě a zdravém životním stylu při něm soutěžícím pomáhaly chutně vypadající a sportovní postavičky ovoce, zeleniny a mléčných výrobků. Z lákavých cen, inspirovaných kreslenými postavičkami Party k nakousnutí (pánové Mléko a Jogurt jr., paní Hruška a basketbalista Pórek), si šťastní výherci mohli vybrat pingpongový stůl, horské kolo, odšťavovač nebo jogurtovač. Kampaň za zdravou výživu přináší poselství „Jez, pij, hýbej se“ přímo do škol. Pouliční show Party k nakousnutí se zúčastnilo přes 17 tisíc dětí a jejich učitelů z Belgie, Francie, Spojeného království, Irska, Estonska, Litvy a Polska. Akce hodnotily školy kladně jako velice zajímavé, poučné a interaktivní. Poutavý videovzkaz belgické tenisové hvězdy Justine Heninové a osmiletého držitele rekordu z Guinnessovy knihy rekordů Rosolina Cannia měl děti přesvědčit, aby změnily své stravovací návyky k lepšímu. Rodiče mohou na stránce rovněž nalézt řadu užitečných tipů a rady, jak přimět své děti k vyvážené snídani nebo jak vybrat zdravější svačinu mezi hlavními jídly. Koutek pro učitele nabízí přístup k nejlepším iniciativám, faktům a číslům a k pedagogickým nástrojům ve všech jazycích EU, které mají podpořit učitele v jejich školní práci. Tři čtvrtiny osob dotázaných v nedávném průzkumu veřejného mínění Eurobarometr prohlásily, že „plně souhlasí“ s tvrzením, že „dětí trpících nadváhou je dnes zřejmě více než před pěti lety“. V EU je skutečně zhruba 22 milionů dětí s nadváhou a z toho 5 milionů trpí obezitou. Kampaň Party k nakousnutí: Aktualizovaný audiovizuální materiál pro tisk naleznete na stránce:


text: LEXAR 1310020 32GB Twist Turn - Rychlost USB 2.0 - Podporované operační systémy Win. XP, Vista, 7, Mac OS X - Kapacita disku 32 GB - Kategorie USB médium Vše o produktu Vysokokapacitní přenosný USB flashdisk s kapacitou 32GB a praktickým ochranným krytem. Očko na horní straně krytu umožňuje připnutí disku na klíče či jeho nošení na krku. Nůžkový princip vysouvání disku účině chrání USB konektor a zároveň není pořeba mít starost o jeho ztracení. Fleška je tak vždy chráněná a přitom ihned k dispozici. Nadstandardní kapacita 32GB se hodí zejména pro zálohování důležitých dat či přenášení multimediálního obsahu.