text: Polsko (), plným názvem Polská republika (), je stát ležící ve střední Evropě. Polsko hraničí s Německem na západě, s Českem a Slovenskem na jihu, s Běloruskem a Ukrajinou na východě a s Litvou a Ruskem (Kaliningradská oblast) na severu. Ze severu má Polsko přístup k Baltskému moři se 770 km pobřeží. Povrch je převážně rovinatý, hory tvoří většinu jižní hranice. Počátky polského státu a jeho christianizace sahají do 10. století. Polské království, které roku 1569 prohloubilo unii s Litvou, bylo jedním z mocných evropských států, avšak zaniklo v trojím dělení Polska (1772–1795). Roku 1918 bylo Polsko obnoveno jako republika. Po 2. světové válce, která zemi těžce postihla, bylo Polsko do roku 1989 součástí Východního bloku. Současné Polsko je s 38 miliony obyvatel osmý nejlidnatější stát Evropy. Oproti minulým dobám však tvoří po roce 1945 naprostou většinu Poláci, nábožensky římští katolíci. Největší koncentrace obyvatelstva a průmyslu je v Horním Slezsku. Hlavním městem je Varšava, do raného novověku jím byl Krakov. Polsko je mj. členskou zemí Evropské unie, Severoatlantické aliance (NATO), Organizace pro hospodářskou spolupráci a rozvoj (OECD), Světové obchodní organizace (WTO) a Visegrádské skupiny. Název Název Polsko se odvozuje od názvu kmene Polanů, který žil ve Velkopolsku (část Polska). Slovo Polané se dá přeložit jako „obývající otevřené pole“, tedy roviny. Je také ovšem možné, že hlavní náplní života tohoto kmene bylo zemědělství, na rozdíl od jiných tehdejších kmenů, např. Vislanů či Mazovčanů, obývajících lesnaté oblasti. V minulosti se používal i latinský název Terra Poloniae – Polská zem nebo Regnum Poloniae. Název Polsko se začal používat pro celou zemi v 11. století. Dějiny Od pravěku k rozdělení Polska Nejznámějším pravěkým archeologickým nálezem v Polsku je opevněné osídlení Biskupin (v němž se dnes nachází skanzen). Vzniklo kolem roku 748 př. n. l., v pozdní době bronzové, v rámci lužické kultury. Mezi 4. stoletím př. n. l. a 5. stoletím se na území současného Polska usadila řada etnických skupin – keltské, sarmatské, skytské, slovanské, baltické i germánské kmeny. Archeologické nálezy v Kujavsku rovněž potvrdily přítomnost římských legií. Jednalo se pravděpodobně o expediční sbor vyslaný k ochraně jantarové stezky. Od 5. století začalo slovanské osídlení převládat. Polsko jako státní útvar existovalo od 10. století. První zprávy o něm pocházejí z let 962 až 963 a týkají se knížete Měška I., který je prvním historicky doloženým vládcem polského státu. V roce 965 si Měšek vzal za ženu českou princeznu Doubravku Přemyslovnu. Díky jejímu vlivu Měšek i celé Polsko v roce 966 přijali křesťanství. Přechod to však nebyl zcela pokojný, ještě roku 1038 vypuklo velké pohanské povstání, kvůli němuž musel královský dvůr opustit Hnězdno a uchýlit se do Krakova, který se pak stal hlavním městem na mnoho staletí. Měškův rod, Piastovci, vládl v Polsku až do roku 1370, často byl přitom ve sporech s českými Přemyslovci. Jako první se polským králem nechal korunovat Boleslav Chrabrý roku 1025. Titul však nebyl dědičný. V roce 1109 porazil Boleslav III. Křivoústý Jindřicha V. v bitvě na Psích polích a zastavil německý postup do Polska. Bitva byla prvním velkým polským vítězstvím nad agresivním nepřítelem a je proto pevnou součástí polského národního vědomí. Literárně byla zaznamenána v kronice Galla Anonyma. Boleslav byl velkým znovusjednotitelem Polska, avšak jeho vlastní nástupnický řád zemi znovu rozdrobil. Jeden z lokálních piastovských vládců, Konrád I. Mazovský, pozval do země roku 1226 Řád německých rytířů, což vedlo později k mnoha válkám Poláků s tímto řádem. Když se zdálo, že země bude znovu sjednocena, došlo roku 1241 k mongolskému vpádu. Poláci byli poraženi v bitvě u Lehnice. V osudové bitvě zahynul nejen potenciální sjednotitel Jindřich II. Pobožný, ale bylo zdecimováno takřka celé polské rytířstvo. Rozsáhlé oblasti v jižním Polsku zůstaly zpustošené a mnoho let byly vylidněné. To otevřelo cestu pruské kolonizaci, ale i českému zájmu o území Slezska. Až roku 1320 se podařilo sjednotit rozdrobený polský stát Vladislavu I. Lokýtkovi. Jeho syn, Kazimír III. Veliký (vládl 1333–1370), si vydobyl pověst jednoho z největších polských králů. Rozšířil královskou ochranu Židů a povzbuzoval je k imigraci do Polska. Založil rovněž Krakovskou univerzitu. Posílil moc šlechty (Zlaté svobody) a kodifikoval polské právo. Učinil dohodu s českým králem Karlem IV. – Kazimír se zřekl Slezska na oplátku za to, že čeští králové nebudou usilovat o polskou korunu. Zabránil rozšíření černé smrti do Polska opatřeními na hranicích. S ním ovšem piastovská dynastie vymřela. Roku 1385 bylo smlouvou v Krevě dohodnuto spojení polského království s litevským velkoknížectvím (tzv. Krewská unie). Na polský trůn usedli litevští velkovévodové z rodu Jagellonců. Toto soustátí existovalo ve formě volné polsko-litevské personální unie až do roku 1569, kdy byla Litva s polským královstvím spojena těsněji (tzv. Lublinská unie). Stát spojením obou národů posílil. Roku 1410 polsko-litevské vojsko definitivně rozdrtilo německé rytíře v bitvě u Grunwaldu. Jagellonci navíc získali roku 1471 českou korunu a posléze i uherskou. K velkému rozkvětu polsko-litevského dvojstátí došlo v 16. století. Na jeho konci, roku 1596, bylo hlavní město přesunuto do Varšavy a tamní královský palác se stal první velkolepou renesanční stavbou v Polsku. Rozvoj byl provázen oslabováním moci panovníka a růstem vlivu početné šlechty. Již roku 1505 zákon zvaný Nihil novi přenesl většinu pravomocí z panovníka na Sejm. V důsledku toho začal být tento stát nazýván Rzecz Pospolita Obojga Narodów (věc veřejná obou národů, překlad latinského res publica). Sejm navíc vydal zákon o náboženské toleranci (Varšavská konfederace), takže se Polsku v 16. století vyhnuly boje mezi protestanty a katolíky. Blahobyt se projevil i rozvojem věd – jejich symbolem je zvláště Mikuláš Koperník, průkopník heliocentrismu z Toruně. Sílu polsko-litevské unie manifestovalo dobytí Moskvy roku 1610, při němž se vyznamenal polský vojevůdce Stanisław Żółkiewski. Nechybělo tehdy mnoho, aby polský král uzmul i carskou korunu. Po definitivním vítězství v rusko-polské válce roku 1618 dosáhl polský stát vrcholu své územní expanze (asi milion kilometrů čtverečních).V polovině 17. století však Polskem otřáslo Chmelnického povstání na Ukrajině a následné války s Osmanskou říší, Švédskem, Ruskem a nájezdy krymských Tatarů (historici odhadují, že krymskotatarské vpády stály v letech 1494 až 1694 život jednoho milionu obyvatel Polska a Litvy). Na konci 17. století zemi postavil na nohy – alespoň vojensky – Jan III. Sobieski. Ten se proslavil i svým vítězstvím v bitvě u Vídně, kde roku 1683 porazil vojska Kary Mustafy a definitivně zastavil turecký postup do středu Evropy. V ostatních oblastech společenského života se však králi už tolik nedařilo. Úpadek se prohloubil v 18. století, kdy se na polský trůn dostali Wettinové. První panovník tohoto rodu August II. Silný zatáhl Polsko do severní války a přivedl ho k porážce v ní, následované rozvratem celé země. Ten ještě prohloubil král August III. Polský, který se trůnu chopil s ruskou pomocí, a proto toleroval rostoucí zásahy Ruska do vnitřní polské politiky (zejm. ve prospěch vlivného rodu Poniatowských, soupeřícího s jiným rodem – czartoryšským). Když byl roku 1764 králem zvolen Stanislav II. August Poniatowski, vnímaný jako vyložený poskok ruské carevny Kateřiny II., polská šlechta to již nevydržela, založila tzv. Barskou konfederaci a zahájila proti králi povstání. Tím začala katastrofa, neboť porážka tohoto povstání a následné peripetie vedly v letech 1772, 1793 a 1795 k dělení Polska. Jeho území si rozdělily na základě velmocenských dohod Rusko, Prusko a Rakousko a polský stát tak zanikl. Posledním vzmachem odporu bylo Kościuszkovo povstání. Mezi Ruskem, Pruskem a Rakouskem V roce 1806 vypuklo v pruském záboru tzv. velkopolské povstání vedené Janem Henrykem Dąbrowskim. Protože se v zásadě snažilo pomoci Napoleonovi bojujícímu právě v tu dobu v Prusku, nechal Napoleon rok poté zřídit na části území předtím zabraném Pruskem a Rakouskem Varšavské knížectví, které se stalo jeho spojencem. Po Napoleonově porážce roku 1815 však bylo zrušeno a na jeho místě bylo, rozhodnutím Vídeňského kongresu, zřízeno autonomní Království polské (tzv. Kongresové Polsko či Kongresovka), podléhající ruskému carovi. Roku 1831 vypuklo ve Varšavě a dalších místech Listopadové povstání, jedno z největších národních povstání 19. století, které však bylo carskou armádou potlačeno. Následkem toho byla v roce 1832 autonomie knížectví omezena. V roce 1863 vypuklo Lednové povstání. Vzniklo spontánně z odporu mladých Poláků, kteří odmítali sloužit v Ruské armádě a utíkali do lesů. Za osmnáct měsíců bylo ale poraženo a roku 1866 byly zrušeny poslední zbytky polské autonomie v rámci Ruska.Část obsazená Rakouskem nesla název Království haličsko-vladiměřské (s autonomní vládou od roku 1861). Město Krakov s okolím bylo v letech 1815–1846 nezávislou Krakovskou republikou (pod patronátem tří sousedních mocností). Po potlačení Krakovského povstání však bylo připojeno k Rakouské Haliči, jejíž východní část obývali převážně Malorusové (Ukrajinci) a Židé. Přes národnostní třenice a relativní zaostalost byla rakouská část s městy Krakov a Lvov v 2. polovině 19. století díky mírnějšímu pronásledování hlavní scénou polské kultury a vědy. Území obsazené Pruskem se nazývalo v letech 1815–1848 Poznaňské velkovévodství (s omezenou autonomií), poté byla jeho autonomie – v reakci na polské protipruské povstání během revoluce roku 1848 – rovněž zrušena a vznikla tzv. Provincie Poznaň. Hospodářsky rozvinuté Slezsko náleželo Prusku již od sedmileté války, Pomořansko bylo připojeno ještě dříve. Pruský zábor měl oproti ruskému a rakouskému více průmyslu, zemědělství a železnic. Sjednocení Polska až druhá světová válka Během první světové války, po obsazení většiny polského území do té doby patřícího Rusku Německem a Rakouskem, bylo na tomto území zřízeno autonomní Polské království jako loutkový stát pod patronátem Ústředních mocností. Polsko opět získalo skutečnou suverenitu až po jejich porážce v roce 1918. Díky Velkopolskému povstání z roku 1918 a Hornoslezským povstáním mu versailleská smlouva přisoudila řadu území ve válce poraženého Německa. Nezávislost si Polsko udrželo i v následné válce se sovětským Ruskem. O své hranice bojovalo též s Ukrajinci, Němci, Litevci a Čechy (Sedmidenní válka). V roce 1922 byla Polskem anektována Střední Litva. Druhá polská republika byla ustavena jako parlamentní republika, avšak kvůli neochotě polských politických stran se dohodnout, nacionálnímu napětí, růstu politického extremismu a hospodářským potížím byly polské vlády velmi nestabilní. Ozývalo se volání po vládě pevné ruky, které roku 1926 vyslyšel maršál Józef Piłsudski, který provedl Květnový převrat a zavedl vojenskou diktaturu (tzv. sanační režim), jež vedla k politické perzekuci a potlačování demokratických principů a práv. Před vypuknutím druhé světové války měl důležitou pozici v Polsku také maršál Edward Śmigły-Rydz a ministr zahraničí Józef Beck. Polsko díky Beckovi v roce 1934 podepsalo s Německem pakt o neútočení a v roce 1938 vojensky obsadilo a anektovalo českou část Těšínska. Na počátku druhé světové války v roce 1939 bylo Polsko okupováno Německem a Sovětským svazem. Během války bylo zničeno mnoho polských měst a polské území se stalo hlavním dějištěm holocaustu. Odhaduje se, že během německé okupace Polska zahynulo přes 2,8 milionu etnických Poláků a 3 miliony polských Židů (asi 90 procent polského židovstva). Polsko tak za války ztratilo největší podíl obyvatelstva mezi všemi národy. Přibližně 22 tisíc důstojníků a příslušníků polské inteligence bylo na Stalinův příkaz povražděno v roce 1939 při tzv. Katyňském masakru. Několik desítek tisíc předních Poláků bylo zavražděno ve stejný rok Němci během tzv. operace Tannenberg v rámci nacistického plánu genocidy Generalplan Ost. Ve východních oblastech bylo povražděno ukrajinskými nacionalisty z UPA (tzv. banderovci) až 100 000 polských civilistů (viz též Volyňský masakr). Poláci ale též tvrdě bojovali, jejich exilové vojsko se proslavilo zejména v bitvě u Monte Casina, pod sovětským velením fungovala 1. polská armáda podílející se na dobytí Berlína, polští piloti se vyznamenali v 303. stíhací peruti během Bitvy o Británii. Na polském území se rovněž rozvinulo mohutné odbojové hnutí, největší jeho organizací byly Polský podzemní stát a Zemská armáda (Armia Krajowa). Proslulou odbojovou akcí se stalo neúspěšné Varšavské povstání v roce 1944, v němž zahynulo přes 200 000 lidí a Varšava byla po něm Němci srovnána se zemí. Jedním ze záměrů povstání bylo osvobodit Polsko ještě před příchodem Rudé armády a zabránit tak poválečnému nástupu komunistů. Přesně to se ale nepodařilo a sovětský vůdce Stalin také přesně kvůli tomu nechal povstání vykrvácet.V roce 1945 jaltská konference přijala rozhodnutí, že východní hranice Polska povede po Curzonově linii a Sovětský svaz většinu svého původního záboru ve východních oblastech osídlených převážně Bělorusy a Ukrajinci anektoval. Jako „odškodnění“ byla k Polsku naopak připojena západní „nová území“ až po dnešní hranici s Německem na Nise a Odře a dále část Východního Pruska. Posun hranic vyvolal obrovské nucené přesuny obyvatelstva, kdy Poláci přicházeli z území anektovaných Sovětským svazem a osidlovali zejména západní území, z nichž bylo vyhnáno německé (a tedy prakticky veškeré) obyvatelstvo. V roce 1947 během Operace Visla bylo ze svých domovů násilně vysídleno i ukrajinské obyvatelstvo. Jaltská konference rovněž ignorovala polskou exilovou vládu v Londýně a uznala provizorní prokomunistickou vládu zformovanou v Sovětském svazu, což řada Poláků dodnes vnímá jako zradu Západu. Faktem však také je, že Stalin nedodržel řadu slibů, které ohledně Polska západním spojencům dal, například že umožní demokratické volby. Po roce 1945 Po válce se Polsko pod sovětským vlivem stalo komunistickým státem. Tzv. Polská lidová republika byla oficiálně vyhlášena roku 1952. Proběhla násilná kolektivizace a znárodňování, oproti jiným komunistickým státům byl však režim tolerantnější k tradičně vlivné katolické církvi. Poznaňské povstání roku 1956 bylo násilně potlačeno. Následné uvolnění po roce 1956, symbolizované postavou nového vůdce Władysława Gomułky, bylo provázeno hospodářskou stagnací. Na studentské protesty žádající větší demokratizaci v březnu 1968 režim reagoval antisemitskou kampaní a oficiálně šířenou teorií o sionistickém spiknutí, do níž byli brzy zahrnuti i představitelé Pražského jara v sousedním Československu, což poté pomohlo ospravedlnit účast Polska na invazi Varšavské smlouvy, jež pokus o liberalizaci v Československu udusila. Další vlnu protestů v roce 1970, vyvolaných zejména špatnou hospodářskou situací, režim brutálně potlačil.Velký vliv na polské vědomí mělo zvolení Poláka Karola Wojtyły katolickým papežem v roce 1978 (seděl na Petrově stolci pod jménem Jan Pavel II.). V roce 1979 papež rodné Polsko navštívil a mnozí dávají jeho návštěvu do souvislosti se vzedmutím opozičního hnutí v Polsku krátce poté. Klíčovým v tomto procesu bylo, když byly v roce 1980, po vlně stávek, vytvořeny nezávislé odbory Solidarita (Solidarność), které se postupně staly důležitou politickou silou. Po zesílení jejich protestů vyhlásil generál Wojciech Jaruzelski v roce 1981 výjimečný stav. Pád režimu tím oddálil, ale k němu nakonec stejně došlo, přičemž zásadním mezníkem byly tzv. kulaté stoly, tedy jednání mezi vládou a opozicí, jež začaly 6. února 1989 a vyústily v dohodu o volbách naplánovaných na léto 1989, jichž se bude moci zúčastnit i opozice. Nakonec Solidarita v těchto volbách zvítězila, čímž komunistický režim v Polsku definitivně padl. Po roce 1989 Jako přesná data počátku tzv. „třetí republiky“ () se uvádějí vítězství Solidarity v polských (polo)svobodných volbách 4. června 1989, jmenování Tadeusze Mazowieckého premiérem 24. srpna 1989, novelizace ústavy měnící oficiální název státu na Rzeczpospolita Polska 29. prosince 1989 nebo dokonce až 22. prosinec 1990, kdy exilový prezident předal odznaky moci během inaugurace polského prezidenta Lecha Wałęsy. Tehdy Wałęsa pronesl slova „touto chvílí slavnostně začíná III. polská republika“. Po pádu komunistického režimu Polsko přijalo šokovou terapii s cílem transformovat svoji ekonomiku. Radikální transformační plán neoliberála Leszka Balcerowicze způsobil krátkodobé sociální otřesy, ale zkrotil inflaci a nastartoval nejrychlejší ekonomický růst v postkomunistickém bloku. V roce 1999 se země stala členem Severoatlantické aliance (NATO) a byla jednou z deseti zemí přistoupivších k Evropské unii v květnu 2004. Konzervativní část veřejnosti však s těmito výsledky transformace nebyla zcela spokojena. V roce 2005 se stal premiérem Jarosław Kaczyński a prezidentem jeho dvojče Lech Kaczyński. Již během kampaně před parlamentními a prezidentskými volbami bratři Kaczyńští a jejich strana Právo a spravedlnost (PiS) operovali termínem „čtvrtá republika“ (). Čtvrtá republika měla podle nich opravit všechno špatné ze třetí republiky, zejména skoncovat s korupcí, provést důslednou dekomunizaci, rozbít vazby na lidi z předešlého režimu apod. Strana nastolila silně konzervativní a nacionalistický politický kurz, který na evropské úrovni budil kontroverze. Vítězství Občanské platformy roku 2007 posunulo zemi znovu blíže k liberálnímu režimu. Dne 10. dubna 2010 zahynul prezident Lech Kaczyński ve Smolensku v Rusku se svou manželkou a řadou dalších polských politiků a příslušníků nejvyššího velení polské armády (vrchní velitel pozemních, leteckých, námořních i speciálních sil) při letecké nehodě, když letěl do Ruska uctít památku Poláků zavražděných během Katyňského masakru. Aféra s odposlechy otřásla v roce 2014 polskou politickou scénou a přiměla premiéra Donalda Tuska podat demisi. Po následných volbách v říjnu roku 2015, po 8 letech vlády Občanské platformy, se opět dostala k moci strana Právo a spravedlnost. Předsedkyní vlády se stala Beata Szydłová, rozhodující slovo měl však předseda strany Jarosław Kaczyński. Prezidentem se stal kandidát Práva a spravedlnosti Andrzej Duda. Dne 7. prosince 2017 ustála Beata Szydłová hlasování o nedůvěře polské vlády, avšak již následujícího dne podala jakožto předsedkyně vlády demisi do rukou polského prezidenta Dudy, který vzápětí jmenoval novým předsedou vlády jejího stranického kolegu, bývalého místopředsedu vlády a ministra financí Mateusze Morawieckého. Své postavení Kaczyńského strana uhájila i ve volbách roku 2019. Geografie Se svou rozlohou 312 679 km2 je Polsko 9. největší zemí v Evropě, 4× větší než Česká republika a z rozlohy Evropské unie zabírá 7,1 %. Délka hranic činí 3 511 km, z toho 440 km připadá na mořské hranice (délka pobřeží, jež ovšem není hranicí, tvoří 770 km). Polsko hraničí s následujícími státy: na západě s Německem (467 km), na jihu s Českem (796 km) a Slovenskem (541 km), na východě s Ukrajinou (535 km) a Běloruskem (418 km), na severu s Litvou (104 km) a Ruskem (Kaliningradská oblast, 210 km). Zatímco poměrně členitá jižní hranice s Českem a se Slovenskem probíhá po horských pásmech a v dějinách se prakticky neměnila, východní a západní hranice jsou teprve z roku 1945 a často probíhají v přímém směru nebo po řekách (Bug, Nisa, Odra). Jižní hranice s českým Slezskem (s Jesenickem (kromě Rychlebských hor a Zlatohorska), s Krnovskem a s Opavskem z roku 1742, s Hlučínskem a s Českotěšínskem z roku 1920) také probíhá v přímém směru nebo po řekách (Opavice, Opava, Olše). Povrch a vodstvo Kromě jižních oblastí je většina státu pokryta rozsáhlými nížinami a rovinami Polské nížiny. Téměř tři čtvrtiny území leží do 200 m n. m. V Polsku se nachází více než 7 tisíc jezer. Severní Polsko vyplňují Pomořanská i Mazurská jezerní plošina jako pozůstatek pleistocenního zalednění; místy se na pobřeží vyskytují i písečně přesypy a kosy. V oblasti Mazurských jezer se nachází 3300 jezer, největší z nich jsou jezera Sniardwy, Mamry a Niegocin. Středovýchodní a Jihovýchodní část tvoří nízké vrchoviny Malopolská vrchovina a Lublinská vrchovina. Jih Polska prostupuje v příhraniční pás prvohorních horských masivů Sudety (Jizerské hory, Krkonoše, Soví hory, pískovcové Stolové hory, Bystřické hory, Králický Sněžník, Rychlebské hory a Zlatohorská vrchovina). Třetihorní Karpaty zahrnují pohoří Vysokých a Nízkých Beskyd, Tatry a Bukovské vrchy. Tatry dosahují v Polsku téměř 2 500 m n. m. Polsko má velmi hustou říční síť. Největší splavné řeky Visla a Odra odvádějí vodu asi z 90 % území Polska do Baltského moře. Je zde velké množství jezer a přehradních nádrží. V Tatrách leží vysoko položená jezera (plesa) ledovcového původu. Podnebí Charakter podnebí je na styku kontinentálního východoevropského a oceánského středoevropského typu. Jsou zde dlouhé chladné zimy s vydatnými sněhovými srážkami a horká vlhká léta. Průměrná teplota činí v lednu regionálně −8/3 °C a v červenci 20/28 °C. Průměrný roční úhrn srážek je 600 mm, klesá od severu k jihu a východu, naopak vzrůstá v horách, kde dosahuje až 1200 mm. Ochrana přírody Celkově je v Polsku chráněno 101 588 km2 území, což představuje 32,1 % rozlohy země. Ochrana přírody se v Polsku soustřeďuje zejména do 23 národních parků: Babiogórski, Białowieski, Biebrzański, Bieszczadzki, Bory Tucholskie, Drawieński, Gorczański, Gór Stołowych, Kampinoski, Karkonoski, Magurski, Narwiański, Ojcowski, Pieniński, Poleski, Roztoczański, Słowiński, Swiętokrzyski, Tatrzański, Ujście Warty, Wielkopolski, Wigierski, Woliński. Nejstarší z nich je Białowieski Park Narodowy na východě Polska, vyhlášený v roce 1947 a naopak zatím nejmladší je Národní park Ústí Warty na západě Polska, vyhlášený roku 2001. Největším polským národním parkem je Biebrzański národní park na severovýchodě Polska, s rozlohou 592,23 km2. Největší koncentrace národních parků je v nížině na severovýchodě při hranicích s Běloruskem a Ukrajinou a na jihovýchodě v Karpatech při hranicích se Slovenskem. Při hranicích s Českou republikou leží Krkonošský národní park přiléhající ke stejnojmennému českému Krkonošskému národnímu parku a Národní park Stolové hory, jež je pokračováním české chráněné krajinné oblasti Broumovska. Politika Polsko je parlamentní republikou. Parlament je od roku 1989 opět dvoukomorový: tvoří jej Sejm (460 poslanců) a Senát (100 senátorů). Poslanci Sejmu i senátoři jsou voleni na společné čtyřleté volební období. Do Sejmu platí poměrný volební systém ve 41 vícemandátových volebních obvodech s pětiprocentní volební klauzulí (8 % pro koalice), která se ale nevztahuje na zástupce národnostních menšin. Senátoři jsou voleni systémem relativní většiny, kdy v každém ze 100 jednomandátových volebních obvodů připadne mandát kandidátovi s největším počtem platných obdržených hlasů. Při společném zasedání tvoří členové Sejmu a Senátu Národní shromáždění (Zgromadzenie Narodowe). Národní shromáždění se může sejít u příležitosti tří událostí: když nový prezident skládá přísahu, při hlasování o žalobě proti prezidentovi republiky ke státnímu soudu (Trybunał Stanu) a je-li prohlášen prezident trvale neschopným vykonávat své povinnosti v důsledku zdravotního stavu. Druhé dva případy zatím nikdy nenastaly. Hlavou státu je prezident. Je volen přímo podle dvoukolového absolutně většinového systému na 5 let, kandidát na prezidenta musí být polský občan starší 35 let a musí předložit 100 tisíc podpisů podporující jeho kandidaturu. Nejvyšší exekutivní funkcí je předseda vlády, v Polsku zvaný Prezident rady ministrů (polsky: Prezes Rady Ministrów). Mezi úřady prezidenta a předsedy vlády v minulosti docházelo k řadě kompetenčních konfliktů. Příčinou byla jednání u kulatých stolů, kde byl v roce 1989 dohodnut přechod od komunistického režimu k demokracii. Z jednání vzešel kompromis, v němž poměr mezi prezidentem a premiérem nebyl zcela vyjasněn. Poté co byl v přímé volbě zvolen první postkomunistický prezident Lech Wałęsa, pokusil se vymoci prezidentský či poloprezidentský systém francouzského typu. Nakonec ale tyto snahy nebyly úspěšné. V období 1996-1997 byla parlamentem schválena řada reformních zákonů, které posílily moc předsedy vlády. To stvrdila ústava z roku 1997, načež nastala v Polsku éra silných premiérů. O pouhé ceremoniální funkci prezidenta však nejde hovořit, neboť prezidentovi zůstala v ruce silná zbraň: právo vetovat vládní zákon, přičemž toto veto může být přehlasováno jen velkou - třípětinovou - většinou hlasů v Sejmu. Nejvyššími soudními orgány jsou Nejvyšší soud (Sąd Najwyższy), Nejvyšší správní soud (Naczelny Sąd Administracyjny), Ústavní soud (Trybunał Konstytucyjny) a Státní soud (Trybunał Stanu). Poláci mají ve velké úctě ústavu, neboť mají velkou tradici ústavnosti: ústava z 3. května 1791 je často označována za první svého druhu v Evropě. Zavedla politickou rovnost mezi měšťany a šlechtou, rolníky postavila pod ochranu vlády. Zrušila také možnost paralyzovat parlament vetem kteréhokoli z poslanců (liberum veto). Přijetí této průkopnicky demokratické ústavy bylo jednou z hlavních příčin, proč se konzervativní monarchie v sousedství – zejména Prusko a Rusko – rozhodly polský stát zničit. Současná ústava byla přijata 2. dubna 1997, schválena národním referendem 25. května 1997 a nabyla účinnosti 17. října 1997. Polsko se v květnu 2004 stalo členem Evropské unie, spolu s deseti dalšími státy, zejména střední a východní Evropy. Polsko je šestým nejlidnatějším členským státem Evropské unie a má v Evropském parlamentu 51 zástupců. V roce 2007 vstoupilo do schengenského prostoru, nepřijalo ale zatím euro. V březnu 1999 se stalo členem NATO, ve stejný moment jako Maďarsko a Česko. Klíčovými geopolitickými uskupeními pro Polsko jsou Visegrádská skupina (vytvářená spolu s Maďarskem, Českem a Slovenskem), Výmarský trojúhelník (v němž je po boku Německa a Francie) a Rada států Baltského moře, v níž zasedá Polsko spolu s Ruskem, pobaltskými a skandinávskými státy. Zejména od roku 2015, od evropské migrační krize, je aktivním Visegrád. Zvláště ideová blízkost Kaczinského vládní strany a maďarského vládnoucího hnutí Fidesz Viktora Orbána je dlouhodobě zřejmá. Na velmi staré geopolitické polské koncepce navazuje Iniciativa Trojmoří, která spojuje visegrádské státy s Balkánem a Rakouskem. Polsko se rovněž snaží – díky společné historii a navzdory jejím temnějším stránkám – budovat vztahy s Ukrajinou a Běloruskem. S Ukrajinou se to daří, čehož důkazem je například uspořádání společného mistrovství Evropy ve fotbale roku 2012. Vztahy se pak velmi utužily po ruské invazi na Ukrajinu v roce 2022. S Běloruskem spolupráce spíše skřípe – zvlášť od doby, co běloruský diktátor Alexandr Lukašenko zahájil v roce 2005 kampaň proti polské etnické menšině a organizoval migraci z Blízkého východu přes polské hranice, aby Polsko destabilizoval. Polsko je též členem OSN, Světové obchodní organizace, Rady Evropy, Organizace pro hospodářskou spolupráci a rozvoj (OECD) a dalších mezinárodních organizací. V Česku má Polsko velvyslanectví v Praze, generální konzulát v Ostravě a konzulát v Brně. Administrativní dělení Od 1. ledna 1999 má Polsko trojstupňové členění na vojvodství (województwo), okresy (powiat) a obce (gmina). Vzhledem k rozdílnosti chápání českého výrazu „obec“ oproti polskému – gmina je spíše ekvivalentní působnosti pověřeného obecního úřadu – se v článcích používá výraz gmina. Polsko se dělí na následujících 16 vojvodství: Ekonomika Národní hospodářství Nominální HDP (2015): US$ 474.783 mld. (2008 – 567,4 mld.); HDP podle parity kupní síly (2015): US$ 1.005.449 mld.; struktura HDP (2011): služby – 63 %, průmysl – 33,6 %, zemědělství – 3,4 %; struktura zaměstnanosti (2011): služby – 61,4 %, průmysl – 26,2 %, zemědělství – 12,4 %. Polsko patří k vyspělým státům bývalého sovětského bloku s vysokým indexem lidského rozvoje – což je snaha o vyjádření kvality lidského života na území určitého státu, s ohledem na gramotnost, vzdělání, průměrnou délku života, HDP, porodnost a další faktory vypracované OSN. Roční HDP se v Polsku pohybuje kolem US$ 678,6 mld. (2008). Export se týká hlavně Německa a to z 30%, Itálie – 6,1%, Francie – 6%, Česka – 4%. V importu znovu převládá hlavně Německo z 24%, Itálie – 7%, Rusko – 7%, Francie – 6%, Čína – 4%. Vývoj od 80. let 20. století V 80. letech se ekonomika Polska nacházela v důsledku neefektivity plánované ekonomiky v těžké krizi. Komunistický režim si půjčoval mnoho peněz od západních zemí, které nedokázal splatit, v roce 1980 vzniklo hnutí Solidarita a v roce 1981 bylo vyhlášeno stanné právo. Stály se fronty dokonce i na základní potraviny jako mléko a cukr. V roce 1990 byl HDP Polska na hlavu (v dolarech z roku 1990) 1700 $, zatímco HDP Československa bylo 3100 $ a HDP Rakouska 19 200 $. Od pádu komunismu zažívá Polsko silný a nepřetržitý hospodářský růst. Mezi lety 1989 a 2007 polská ekonomika narostla o 177% – nejvíce ze všech zemí střední a východní Evropy. Jako jediná země EU si zachovalo růst ekonomiky i během světové finanční krize v letech 2008–2009. Životní úroveň se nicméně stále nevyrovnala západním zemím, v roce 2015 činil HDP (PPP) na hlavu přibližně 26 000 dolarů, zatímco např. v Rakousku to bylo 47 000. Velké množství Poláků proto pracuje v zahraničí, především v zemích EU, kde se mnohdy i natrvalo usadí. Po zavedení tržního hospodářství se zároveň rychle prohlubuje ekonomická nerovnost mezi jednotlivými regiony Polska. Největší vzrůst HDP vykazovala Varšava (s okolním Mazovským vojvodstvím), nejnižší pak venkovské regiony převážně na východě země. V roce 1997 činil HDP na hlavu v Mazovském vojvodství 128 % celopolského průměru, zatímco v nejchudším Podkarpatském vojvodství 76%; v roce 2007 už byl tento poměr 160% vs. 68%. Průmyslová odvětví Polsko je průmyslově-zemědělský stát s významnou těžbou nerostných surovin. Poměrně úspěšně provedený přechod od centrálně plánované ekonomiky k tržnímu způsobu hospodaření. Hlavní průmyslová odvětví jsou těžební průmysl, strojírenství (osobní auta, autobusy, lodě), hutnictví, chemický, elektrotechnický, textilní a potravinářský průmysl. Těží se černé a hnědé uhlí, měď, olovo, zinek, sůl, síra, magnezit, kaolin a menší množství ropy a zemního plynu. Zemědělství Podrobnější informace najdete v článku Zemědělství, lesnictví a rybářství v Polsku V zemědělství převažuje rostlinná produkce nad živočišnou. Orná půda představuje skoro 1/2 plochy státu, louky a pastviny 13 % a lesy 30 %. Pěstuje se pšenice, žito, ječmen, len, oves, brambory, cukrová řepa, řepka, chmel, ovoce a zelenina. Polsko je v produkci žita, lnu, brambor a cukrové řepy na 2. místě v Evropě (po Rusku). Chovají se prasata, skot, ovce, koně a drůbeže. Význam má i rybolov. Produkuje se vlna, med a rybí výrobky. Významná je i těžba dřeva. Energetika Vývoj ekonomiky je závislý na dostatku elektrického proudu. Většina elektřiny v Polsku je vyrobená v tepelných elektrárnách, kde dochází ke spalování uhlí. Polsko doposud nemá žádnou jadernou elektrárnu. V letech 1982–1990 stavělo v Žarnovci poblíž Gdyně na severu Polska svou první atomovou elektrárnu s výkonem 1600 megawattů, ale po černobylské havárii byla výstavba zastavena a dnes jsou z ní pouze ruiny. Doprava Silniční doprava Dálniční síť je tvořena třemi hlavními tahy v různých fázích rozestavěnosti (A1, A2, A4, A6, A8, A18). Hotová je jihopolská dálnice A4 (670 km), část evropské silnice E40. Navazuje na německou dálnici od Drážďan, v Polsku pokračuje přes města Legnica, Vratislav, Katovice, Krakov a Řešov až k hranicím Ukrajiny. Druhou východozápadní dálnicí je A2 (E30, 620 km), která vede od Berlína přes Poznaň, Lodž, Varšavu a Siedlce k hranicím s Běloruskem. V severojižním směru je budována trasa A1 (E75, 568 km), ve směru Gdaňsk – Toruň – Lodž – Katovice – Bohumín. Celkově v roce 2016 je v provozu 1660 km dálnic z plánovaných asi 2027 km. Polsko mělo oproti většině sousedů méně rozvinutou silniční a dálniční síť a stereotyp „špatných polských silnic“ je starý několik století, ale tento stav se v poslední době rychle mění. Silniční doprava má v Polsku dominantní podíl stejně jako jinde v Evropě, registrováno je zhruba 19 milionů automobilů (2007), tedy dvojnásobek oproti počátku 90. let. V Polsku dálniční síť je doplňována sítí rychlostních silnic, např. rychlostní silnice S3 (E65) z bývalého hraničního přechodu Lubawka-Královec do Svinoústí. Celkově je v Polsku plánováno 5650 km rychlostních silnic, co společně s dálnicemi bude tvořit 7650 km mezinárodních silnic. Železniční doprava Polsko, obnovené po 1. světové válce, zdědilo nerovnoměrnou železniční síť, jíž od (pruského) západu k (ruskému) východu ubývalo. V 90. letech a na počátku 21. století byla železniční doprava v úpadku, bylo zrušeno mnoho převážně lokálních tratí (přibližně 30 % sítě), výkony se významně snižovaly. V posledních letech se rozvíjí hlavně dálková doprava (vlaky Pendolino) a příměstská železnice; na železnici byla napojena např. některá letiště. Hlavní polský provozovatel dráhy PKP Polskie Linie Kolejowe v současnosti (2019) provozuje 18 680 km tratí, další provozovatelé spravují lokální sítě v délce několika desítek až stovek kilometrů. Hlavní tratě jsou zpravidla elektrifikované a dvoukolejné. Obecně vedou hlavní železniční tahy v podobných směrech jako dálniční (viz výše). Nejmodernější trasou je Centralna Magistrala Kolejowa, jež spojuje Slezsko a Krakov s Varšavou. V provozu je také několik úzkorozchodných tratí a vedle několika krátkých širokorozchodných tratí je v provozu také téměř 400 km dlouhá širokorozchodná trať Linia Hutnicza Szerokotorowa. Největšími osobními dopravci jsou PKP Intercity (v majetku státního holdingu Polskie Koleje Państwowe) a Polregio vlastněné vojvodstvími. Provoz je obecně o něco řidší než v ČR či Německu. Zejména ve Varšavě a Trojměstí zajišťuje železnice podstatnou část příměstské dopravy. Ve většině vojvodství neprovozuje regionální dopravu dopravce Polregio, ale dopravci vytvoření daným vojvodstvím, například v Dolnoslezském vojvodství provozuje regionální dopravu společnost Koleje Dolnośląskie, v Malopolském firma Koleje Malopolskie apod.. V nákladní dopravě je velkým dopravcem PKP Cargo z holdingu PKP s tržním podílem cca 40 % (dle přepravního výkonu), stále větší význam však nabývají jiní dopravci. Letecká doprava Jediným celosvětově významným letištěm je letiště Frédérica Chopina, které odbavuje polovinu všech leteckých pasažérů v Polsku (10,6 milionu v roce 2013); nad milion pasažérů ročně odbaví ještě letiště Krakov-Balice, Katovice-Pyrzowice, Gdaňsk-Rębiechowo, Vratislav-Strachowice a Poznaň-Ławica. Největším dopravcem jsou Polskie Linie Lotnicze LOT. 10. dubna 2010 postihlo polskou leteckou dopravu největší neštěstí v její historii. Při letu polského vojenského leteckého speciálu do Ruska se letoun TU 154 při přistávání ve špatných podmínkách střetl se stromy, a poté začal okamžitě hořet. Na palubě byl i prezident Lech Kaczyński, jeho žena a další vrcholní představitelé Polské politiky. Havárii poblíž ruského letiště ve městě Smolensk nikdo nepřežil. Cestující mířili do Ruska uctít památku zesnulých při katyňském masakru. Městská doprava Městská hromadná doprava v Polsku je v evropském kontextu rozvinuta průměrně. Tvoří ji především autobusy a tramvaje, dále dvě linky Varšavského metra a trolejbusové sítě měst Gdyně, Lublin a Tychy. Největší, avšak velmi zastaralý je tramvajový systém v konurbaci okolo Katovic. V okolí Lodži je zase v provozu meziměstská tramvaj, jedna z nejdelších linek na světě. V Poznani, Krakově, ve Štětíně a dalších městech jsou budovány tramvajové rychlodráhy. Ve Vratislavi funguje lanová dráha. V některých městech fungují také přívozy – například pro ostrovní část Svinoústí jde o hlavní dopravní prostředek. V posledních letech jsou zejména ve velkých městech budovány cyklostezky, pro něž má rovinaté Polsko příznivý terén (např. Varšava, Štětín, Police, Gdyně). Vodní doprava Největšími námořními přístavy jsou Gdaňsk, Gdyně, Štětín, Svinoústí, Police a Kolobřeh. V provozu jsou trajektové linky z Polska do Švédska a Dánska. Specifickou úlohu hrají vnitrozemské vodní cesty, které se zde vyvíjely. Mimořádný význam zde hraje město Bydhošť, kde se nachází kanál spojující povodí Visly a Odry, na které je v současnosti především vodní doprava provozována. Výstavba tohoto kanálu začala koncem 18. století a v 19. století došlo k jeho postupnému rozšíření. Tato vnitrozemská vodní doprava také ovlivňovala i obchod, který se dynamicky rozvíjel. Cestovní ruch Po vstupu do Evropské unie v roce 2004 zaznamenalo Polsko nárůst počtu turistů. Cestovní ruch významně přispívá k hospodářským výsledkům země a tvoří poměrně velký podíl na trhu služeb. Polsko je podle údajů Světová organizace cestovního ruchu (UNWTO) 16. nejnavštěvovanější zemí zahraničními turisty na světě. Turistické zajímavosti v Polsku se liší, od hor na jihu (viz též Koruna hor Polska) až po písečné pláže na severu (zejm. „letní hlavní město Polska“ Sopoty se slavným molem, nejdelším v Evropě). Historická města nabízejí památky téměř každého architektonického stylu. Nejnavštěvovanějším městem je Krakov (polsky Kraków). Je bývalým hlavním městem Polska a upomíná na polský zlatý věk, zejména svou renesanční architekturou. Většina polských králů byla korunována právě zde, a to i poté, co se hlavním městem stala Varšava. Dokud byl ještě hlavním městem Krakov, sídlili králové na Wawelském hradě, jež je dnes nejnavštěvovanější polskou historickou památkou. Korunovace probíhaly v proslulé místní katedrále. Tisíce turistů míří rovněž na krakovský Rynek Glowny, s proslulou tržnicí Sukiennice uprostřed a gotickým Kostelem Nanebevzetí Panny Marie ve východním rohu. Mezi další významné turistické lokality v zemi patří Vratislav (polsky Wrocław), jedno z nejstarších měst v Polsku, jehož rozvoj byl kdysi podmíněn tím, že leželo na křižovatce dvou klíčových cest, Via Regia a Jantarové stezky. Je přezdívané také „Benátky střední Evropy“, neboť se v něm nachází přes 130 mostů a lávek. V dějinách města je výrazná česká stopa, bylo dlouho součástí Českého království a jeho zakladatelem by měl být český kníže Vratislav I., po němž se také jmenuje. Je zde také nejstarší restaurace v Evropě Piwnica świdnicki, která je v provozu od roku 1275. Vratislav má velké tržní náměstí se dvěma městskými sály, stejně jako nejstarší zoologickou zahradu v zemi (založena 1865). Počtem chovaných druhů zvířat je třetí největší na světě. Láká především na své Afrikarium. Populární atrakcí jsou také stovky bronzových sošek trpaslíků, které jsou rozeseté po celé Vratislavi. Vratislavská Katedrála svatého Jana Křtitele je proslulá svými vitrážemi, Hala století v centru vratislavského výstaviště se dostala i na seznam Světového dědictví UNESCO. Polské hlavní město Varšava a historické Staré Město byly zcela zničeny za druhé světové války, ale z velké části byly zrekonstruovány. Z popela povstal i varšavský královský zámek (a sloup krále Zikmunda III. stojící před ním) nebo Katedrála svatého Jana Křtitele, kde je pohřben i Henryk Sienkiewicz. Wilanowský palác nabízí krom vrcholného baroka i rozsáhlé zahrady. Esenci stalinské architektury lze studovat na Paláci kultury a vědy, stále nejvyšší varšavské budově (231 metrů). Z muzeí jsou nejdůležitější Národní muzeum ve Varšavě, Národní galerie umění Zachęta, Muzeum varšavského povstání a Muzeum dějin polských Židů, které disponuje unikátní budovou navrženou finským ateliérem Rainera Mahlamäkiho. Velké divadlo je hlavní baletní a operní scénou v zemi. Mimo velká města patří k nejvýznamnějším památkám křižácký hrad Malbork nebo klášter Jasná Hora ve městě Čenstochová, jenž je nejvýznamnějším poutním místem Polska. V klášterní bazilice Nalezení svatého Kříže a Nanebevzetí Panny Marie se nachází slavná ikona Panny Marie Čenstochovské, které řada věřících připisuje zázračné vlastnosti. Svými rozměry ohromuje katedrála v Gdańsku, postavená ve 14. století, stejně jako zámek Książ nedaleko Valbřichu. Dalšími městy, které přitahují turisty, jsou Poznaň, Štětín, Lublin nebo Toruň. K nejnavštěvovanějším památkám patří rovněž koncentrační tábor Osvětim, jakož i jiné koncentrační tábory z doby nacistické okupace, zhusta Němci budované právě na území Polska (Majdanek, Treblinka ad.). Také památník na Westerplatte připomíná děje druhé světové války, konkrétně její zahájení. Diskuse budí nově postavená Bazilika Matky Boží Bolestné Královny Polska v Licheni Starém napodobující styly minulosti, nicméně turisté si místo rychle oblíbili. K průmyslovým památkám patří například Depo Pilská Kruhovka. Cykloturistika a pěší turistika patří v Polsku k oblíbeným činnostem. Značení těchto cest je obdobné jako v České republice. K oblíbeným stezkám patří např. Stezka orlích hnízd, která se nachází v Krakovsko-čenstochovské juře, což je vápencová vysočina vysoká 300 až 515 m. Na jejím území se nachází velké množství skalních útvarů, jeskyní, hradů a zřícenin středověkých hradů, od jejichž polohy na skalách se odvozuje jejich název - orlí hnízda. Turistická stezka se nachází mezi Krakovem a Čenstochovou a je dlouhá 163,9 km. Mezi nejvýznačnější hrady a zříceniny hradů patří: Korzkiew, Ojców, královský hrad Bobolice, hrad na Pieskowej Skale, ruiny hradů Rabsztyn, Bydlin, Smoleń, Pilica, Ogrodzieniec, Morsko, Mirów, Olsztyn, Udórz, Tenczyn. Celkový počet registrovaných jeskyní v této oblasti je asi 1800, jeskyní delších než 40 metrů je jen asi 130, z toho čtyři jeskyně jsou veřejnosti přístupné: Ciemna, Łokietka, Nietoperzowa a Wierzchowska Górna. Obyvatelstvo Polsko má zhruba 38 386 000 obyvatel (k roku 2019). To je osmá největší populace v Evropě a pátá největší v Evropské unii. Průměrný věk je 41,1 roku. Od druhé světové války zažívalo Polsko setrvalý růst počtu obyvatelstva (zhruba z 24 milionů), který se však zastavil na počátku 21. století. Velkou roli v tom hraje rostoucí emigrace Poláků, zejména po vstupu Polska do EU. Ta míří zejména do Británie, Irska a Německa. Chybějící lidi Polsko nahrazuje masivní imigrací zvláště z Ukrajiny. Nejen odchody do ciziny však hrají ve stagnaci populační křivky roli, také pokles porodnosti je demografickým faktem, jemuž nezabraňuje ani to, že je Polsko jedním z nejvíce katolických států Evropy a byl zde obnoven zákaz potratů s výjimkou ohrožení života nebo zdraví matky a početí ze znásilnění či incestu. Roku 2020 rozhodl ústavní soud o protiústavnosti potratů handicapovaných plodů. Etnické složení Poláci – 94,8 %, Slezané – 2,2 %, Kašubové – 0,6 %, Němci – 0,4 %, Ukrajinci – 0,1 %, Bělorusové – 0,1 %, ostatní a nezjištěno – 1,8 %. Druhá světová válka drasticky omezila etnickou pestrost předválečného Polska. Po 1. světové válce tvořili Poláci 68,5% populace, nyní je to zhruba 98,7%. Byl to výsledek deportací a dalších genocid za 2. světové války. Změnu složení obyvatelstva přineslo i poválečné měnění hranic, kdy Polsko přišlo o ukrajinský a běloruský východ a naopak získalo další německá území, odkud byli Němci vysídleni. Kašubové na pobřeží Baltského moře, Goralé v Karpatech a Slezané jsou považováni za etnické podskupiny polského národa. Část Slezanů v Horním Slezsku hovoří slezštinou, která má několik nářečí. V Horním Slezsku žije také velmi početná německá menšina a stále se zde používá slezská němčina. Židé v Polsku představovali před 2. světovou válkou největší židovskou komunitu na světě čítající 3–3,3 miliony osob. Židé tvořili kolem třetiny obyvatel ve městech jako Varšava, Krakov, Lodž či Lublin. Během války bylo německými nacisty povražděno asi 90 % židovské populace v Polsku. Česká menšina v Polsku žije především v okolí Zelova a jedná se o potomky českobratrských exulantů. Před druhou světovou válkou žilo v Zelově kolem 6 000 Čechů. Česká menšina žila také na území tzv. Českého koutku v Kladsku. V roce 2002 se k menšině hlásilo 386 obyvatel. Lehká tatarská jízda byla v minulosti součástí polsko-litevských vojsk a v Polsku stále žije starousedlá menšina Tatarů – takzvaní Lipkové. V rámci Operace Visla, která byla původně namířena proti banderovcům, bylo z jihovýchodního Polska v roce 1947 deportováno asi 140 000 Ukrajinců na území, která Polsko po válce nově získalo od Německa. Na počátku 21. století do Polska přijelo za prací více než milion Ukrajinců. Náboženství Polsko má jednu z nejvíce náboženských populací v Evropě. V roce 2013 se odhadovalo, že 87 % populace se hlásilo ke katolické církvi. Po staletí Slované žijící na území dnešního Polska praktikovali různé formy pohanství známé jako rodnověří. V roce 966 Měšek I. konvertoval ke křesťanství. Pohanské víry však přetrvávaly v zemi do 11. století, od té doby je Polsko převážně katolickým národem. Jan Pavel II. byl prvním Polákem a Slovanem, který se stal římskokatolickým papežem. Papežství zastával v letech 1978 až 2005. Socha Krista Krále ve Świebodzinu je nejvyšší socha Ježíše Krista na světě. Socha je vysoká 52 m a váží 440 tun. Slavnostně byla odhalena 21. listopadu 2010. V minulosti bylo Polsko proslulé náboženskou tolerancí. Roku 1264 byl přijat tzv. kališský zákon, zvaný též kališské privilegium nebo velká listina židovských svobod, který udělil vyznavačům židovského náboženství značná práva, v té době v Evropě zcela bezprecedentní. Proto v Polsku židé dlouho hledali ochranu a vytvořila se tam tak velká komunita. Podobně Polsko reagovalo na vznik protestantismu, zákonem zvaným Varšavská konfederace. Také mnozí jinde pronásledovaní protestanti v Polsku hledali azyl – včetně Jednoty bratrské a Jana Amose Komenského po roce 1621. Zajímavou výjimkou z této tradice byl Edikt wieluńský, jehož vydání si katolická církev vynutila na králi roku 1424, a který zakazoval v Polsku praktikovat české husitství. Polské protestantství nebylo nikdy masové, ale protestanty byla řada významných osobností: básník Mikołaj Rej, spisovatel Stefan Żeromski, ministr zahraničí Józef Beck, premiér Jerzy Buzek, skokan Adam Małysz, zpěvačka Ewa Farna a dokonce i diktátor Józef Piłsudski, který ovšem nakonec z taktických důvodů konvertoval ke katolictví. Zázemí měl protestantismus vždy zejména na jihu Polska, ve Slezsku. Před druhou světovou válkou mělo Polsko po USA druhou největší židovskou populaci na světě, jedna pětina všech Židů (přibližně 3 miliony) bydlela na jeho území. Polská židovská populace však byla téměř kompletně zničena k roku 1945, kdy židé umírali hladem v ghettech a nacistických vyhlazovacích táborech. Po válce se v Polsku odhadoval počet okolo 200 000 židů. Stará synagoga v Krakově je nejstarší synagogou v Polsku. Města Nejvýznamnější aglomerace jsou katovická a varšavská, z nichž každá má přes 2,5 miliónu obyvatel. Další větší aglomerace vznikly okolo Krakova a Lodže. Přímořská města Gdyně, Sopoty a Gdaňsk tvoří tzv. Trojměstí. Kultura Literatura Polská literatura se objevuje ve středověku při christianizaci země. První polské literární památky jsou psány latinsky; jedná se především o životopisy svatých, kázání a liturgické písně, dopisy a kroniky (zejm. Gesta principum Polonorum Galla Anonyma nebo letopisy Jana Długosze), objevují se polské překlady bible. Za nejstarší původní text v polštině je považována mariánská píseň Bogurodzica z doby okolo roku 1300. Také v renesanční literatuře dominuje nejprve latina, od poloviny 16. století se objevují polská díla Mikołaje Reje, Łukasze Górnického a zejména Jana Kochanowského, proslulého tvůrce frašek. S příchodem baroka opět sílí náboženská literatura, jejíž část byla spjatá s působením jezuitů. V osvícenství se objevuje kromě typických žánrů klasicismu také naučná a politická literatura; v této době vynikali např. Ignacy Krasicki, později J. U. Niemcewicz a Jan Potocki. Slavným obdobím polské literatury byl romantismus, jehož tvorba, ovlivněná romantismem německým a anglickým, byla poznamenána zánikem polské státnosti a často nesla mesianistické rysy. Spadá sem Adam Mickiewicz (s významným veršovaným eposem Pan Tadeáš, 1834), Juliusz Słowacki, Zygmunt Krasiński, Cyprian Kamil Norwid a další. Mnozí autoři se inspirovali lidovou poesií a legendami. Po neúspěšném Lednovém povstání (1863) se situace mění a začíná převládat realismus – v Polsku se hovoří o období pozitivismu – jemuž dominují Bolesław Prus, Henryk Sienkiewicz, Józef Ignacy Kraszewski a Eliza Orzeszkowa a jejich historické, společenské a psychologické romány. V poezii a literatuře pro děti vynikla Maria Konopnicka. V závěru 19. století dochází ke krizi pozitivistické ideologie a angažovanosti; důraz je kladen na autonomii umělce, objevují se modernistické směry (dekadence, parnasismus apod.), spojené v tzv. hnutí Mladé Polsko – Młoda Polska (Stanisław Przybyszewski, Jan Kasprowicz, Leopold Staff, Stefan Żeromski a další). Realistický směr udržoval Władysław Reymont. V meziválečném období vystupují další významní autoři: Witkacy, Bruno Schulz (oba tragicky předčasně zemřelí), Maria Dąbrowska, Julian Tuwim či světově známý Witold Gombrowicz. Další vývoj literatury byl poznamenán vpádem nacistů (například autor dětské literatury Janusz Korczak zahynul ve vyhlazovacím táboře Treblinka) a pozdější komunistickou diktaturou; někteří autoři volili emigraci (Gombrowicz, básník a esejista Czesław Miłosz, dramatik Sławomir Mrożek, později také Zbigniew Herbert), jiní se snažili prosadit ve ztížených podmínkách – např. spisovatel sci-fi Stanisław Lem, dramatik Tadeusz Różewicz, publicista Ryszard Kapuściński. Proslulý humorista Stanisław Jerzy Lec emigroval, a pak se zase vrátil. Kolem roku 1968 přinesla nová témata básnická skupina Nowa fala (Nová vlna), k jejím reprezentantům patřil například Adam Zagajewski. Klasikem undergroundu se v té době stal Tadeusz Konwicki.V 90. letech se ve změněných poměrech objevují nová témata (např. homosexualita, feminismus, drogy) a autoři – Stefan Chwin, Olga Tokarczuková, Manuela Gretkowska, Marcin Świetlicki, Andrzej Stasiuk, autor fantasy Andrzej Sapkowski a další. K nejmladší generaci polské literatury patří Dorota Masłowska, Wojciech Kuczok, Michał Witkowski, Leszek Engelking, Szczepan Twardoch či Jacek Dehnel. Polsko má pět laureátů Nobelovy ceny za literaturu: Henryk Sienkiewicz (1905), Władysław Reymont (1924), Czesław Miłosz (1980), Wisława Szymborská (1996) a Olga Tokarczuková (2018). V Polsku se narodila i řada autorů, kteří jsou vnímáni více v kontextu jiných národních literatur. Nedaleko Varšavy se narodil Nobelista Isaac Bashevis Singer. Polský původ má i spisovatel Joseph Conrad, na území dnešního Polska se narodil také německý nositel Nobelovy ceny Günter Grass, držitel stejné ceny Gerhart Hauptmann, expresionista Alfred Döblin či americký spisovatel Jerzy Kosiński, rodák z Lodže. Mezi významné polské ceny patří cena Nike či cena Kościelských. Knihovna Załuských ve Varšavě byla první veřejnou knihovnou v Evropě. Její nástupkyní je dnes Polská národní knihovna. Film Velkou tradici má polská filmová škola, jejím nekorunovaným králem je režisér Andrzej Wajda (sedmkrát nominovaný na Oscara, v roce 2000 ho získal za celoživotní dílo). Vedle Wajdy se do dějin evropského filmu zapsal především Krzysztof Kieślowski. Řadu festivalových ocenění přivezl též Jerzy Skolimowski. K silné generaci patřil i Krzysztof Zanussi. Agnieszka Hollandová začínala jako asistentka Wajdy i Zanussiho. Andrzej Żuławski proslul svými filmovými experimenty. K dalším známým jménům patří Jerzy Kawalerowicz, Jerzy Hoffman či Andrzej Munk. Paweł Pawlikowski získal v roce 2015, jako první Polák, Oscara za nejlepší cizojazyčný film. Jedním z komerčně nejúspěšnějších polských filmů historie bylo výpravné historické drama Křižáci z roku 1960. V Polsku se narodil i slavný americký režisér Roman Polański, producent Samuel Goldwyn nebo průkopník animovaného filmu Max Fleischer. Dvorním kameramanem Stevena Spielberga je Janusz Kamiński. Polská herečka Pola Negri byla hollywoodskou hvězdou v éře němého filmu. Izabella Scorupco, jež emigrovala v 70. letech 20. století do Švédska, se proslavila rolí v bondovce Zlaté oko. V Hollywoodu se prosadila i Beata Poźniaková. Polský populární film zajistil proslulost například Jerzy Stuhrovi, především díky nejúspěšnější polské filmové komedii všech dob – Sexmisi z roku 1984, nebo Zbigniewu Cybulskému, zvanému často „polský James Dean“. Ida Kamińska se proslavila v československém oscarovém snímku Obchod na korze, Krystyna Jandová v oscarovém filmu Istvána Szabóa Mefisto. V Lodži, kde roku 1899 vznikl první stálý biograf, funguje dnes známá filmová škola. Časopis Hollywood Reporter ji vyhlásil v roce 2014 druhou nejlepší filmovou školou na světě. Od roku 1985 se pravidelně koná Varšavský mezinárodní filmový festival. V roce 2009 byl zařazen Mezinárodní federací filmových producentů (FIAPF) do nejprestižnější kategorie A. Koná se vždy v polovině října. Hudba Mezi nejznámější polské hudební skladatele minulosti patří: Fryderyk Chopin, Henryk Wieniawski, Stanisław Moniuszko, Ignacy Jan Paderewski, Władysław Tarnowski, Andrzej Panufnik, Maria Szymanowska či Michał Kleofas Ogiński. Britský deník Guardian za největšího žijící polského skladatele roku 2012 označil Krzysztofa Pendereckiho. Tuto štafetu převzal patrně od Henryka Góreckiho, a ten zase od Witolda Lutosławskiho. Modernistickou vážnou hudbu ovlivnil Karol Szymanowski, pod jeho silným vlivem tvořila Gražyna Bacewiczová. Osud skladatele Władysława Szpilmana vypráví slavný Polanského film Pianista. Hudbu k tomuto filmu napsal klasik polské filmové hudby Wojciech Kilar. Ke Kieślowského filmovým opusům psal slavnou hudbu Zbigniew Preisner, k Polanského filmům zase Krzysztof Komeda. Wanda Landowska byla světově proslulou cembalistkou, Henryk Szeryng houslistou. K nejslavnějším světovým klavíristům patřil Arthur Rubinstein, mezinárodní věhlas získali i Leopold Godowsky, Moritz Moszkowski, Teodor Leszetycki, Władysław Tarnowski, v současnosti je nejžádanějším polským klavíristou Krystian Zimerman. Jako dirigent se prosadil Otto Klemperer, rodák z Vratislavi. K význačným zpěvákům patřil Mieczysław Fogg, celým jménem Mieczysław Fogiel (1901 - 1990), lyrický baryton, působící před i po 2. světové válce, několikanásobný nejpopulárnější zpěvák Polska, který byl populární i v zahraničí. Po 2. světové válce vznikl Národní soubor lidových písní a tanců „Mazowsze“, který patří k význačným polským folkloristickým souborům. Svým zpěvem i tancem si v průběhu své existence získal nejen uznání odborné veřejnosti, ale i vysokou popularitu jak v Polsku tak v zahraničí. V populární hudbě se za hranicemi Polska prosadili též např. Marek Grechuta, Czesław Niemen, Maryla Rodowicz, Jacek Kaczmarski, Anna German, v současnosti například Dorota Rabczewska známá jako Doda. Prosadily se i nejrůznější hudební skupiny mnoha žánrů (např. Budka Suflera, Behemoth, Vader). Kabaretní zpěvačka Violetta Villas, narozená v Belgii polským rodičům, se stala ženou nevšedního životního příběhu. V Polsku se každý rok pořádá nespočet hudebních festivalů. Mezi nejpopulárnější z nich patří Krajowy festiwal Piosenki Polskiej, Sopot Festival, Coke live music festival, Open'er Festival, Sopot Top trendy Festival. Důležitý je festival současné hudby Warszawska Jesień (Varšavský podzim). Za Poláka se vždy považoval i slavný baletní tanečník Vaslav Nijinsky. Výtvarné umění Polské malířství nabralo dech v 19. století. Dva klasické směry první poloviny tohoto století, tedy romantismus a realismus, zosobnili Tadeusz Ajdukiewicz a Cyprian Kamil Norwid, rovněž významný, byť ve své době zneuznaný, básník. Nejvýznamnějším polským malířem všech dob se stal Jan Matejko, kterého v polovině 19. století proslavily obrazy s historickou tematikou. Ve stejné době tvořil i Adolf von Menzel, rodák z Vratislavi. Byl to Matejko, kdo objevil talent Stanisława Wyspiańského, který se stal na konci 19. století klíčovým představitelem uměleckého hnutí Mladé Polsko, jež koketovalo s modernistickými směry, v případě Wyspiańského především se symbolismem a expresionismem. Symbolismus zvolil i další významný malíř Mladého Polska Jacek Malczewski, rovněž Matejkův žák. Ve stejné době jako mladopoláci tvořila Olga Boznańska. Byť nepatřila do jejich okruhu, zvolila další z výrazných modernistických směrů – impresionismus. Moïse Kisling v Paříži zase koketoval s kubismem, podobně jako Max Weber. Tamara de Lempicka se tamtéž stala uhrančivou představitelkou art deco. Polskou identitu bychom mohli přiznat i legendě avantgardy Kazimiru Malevičovi (jeho rodiče byli etničtí Poláci, narodil se na Ukrajině, splynul s ruským kulturním prostředím). Ve druhé polovině 20. století patří k rozhodujícím jménům polské malby Zdzisław Beksiński, který se (zvláště po roce 1960), přičlenil k surrealistickému proudu. Erotické náměty a zájem o podvědomí spojovaly se surrealismem i další výraznou osobnost, Balthuse, byť on sám se označoval za realistu. Ke konceptuálnímu umění se nakonec přiklonil Roman Opałka, proslulý svou „posedlostí číslicemi“, jež zaplnily jeho tvorbu po roce 1965. Konceptualismus, zejména vyjadřující se formou happeningu, byl rovněž rámcem díla Tadeusze Kantora. Ve 2. polovině 20. století prožilo svou vrcholnou éru také polské sochařství, jak dokazují jména jako Józef Gosławski, Magdalena Abakanowiczová, Igor Mitoraj nebo Alina Szapocznikow. Objeveno a doceněno bylo v té době rovněž meziválečné konstruktivistické dílo Katarzyny Kobrové. Nejvýznamnějšími výstavními prostory v Polsku jsou Národní muzeum ve Varšavě, Národní muzeum v Krakově a Národní muzeum ve Vratislavi. Krakovské muzeum spravuje i Muzeum knížat Czartoryských, v jehož sbírkách se nachází jeden z nejznámějších obrazů světa, Da Vinciho Dáma s hranostajem. V Lodži se narodil architekt Daniel Libeskind, autor například originálního Královského ontarijského muzea v Torontu. Kuchyně Typickým polským jídlem je bigos z kysaného zelí a masa. Do Polska ho patrně přinesli Jagellonci z Litvy. Tradiční jsou také pirohy, oblíbenou specialitou je kotlet schabowy, což je vepřová kotleta připravovaná podobně jako vídeňský řízek. O Vánocích se často podává barszcz, což je polská verze boršče, který je však na rozdíl od ruského a ukrajinského boršče čirý, používá se šťáva z kvašené červené řepy a masový vývar a dávají se do něj těstoviny plněné houbami zvané uszka. Gołąbki jsou zelný list plněný mletým masem a zavinutý do tvaru spícího holoubka. Tradiční je rovněž masová roláda zvaná zrazy. V Polsku se též často užívá místní verze nudlí zvaná kluski, které se upravují na mnoho způsobů, a různé verze klobás. Do jelit přidávají Poláci místo krup často pohanku, tuto verzi jelita pak nazývají kaszanka anebo krupniok. Tradiční polskou polévkou je okurková, dále polévka zvaná flaki, jež je blízká naší dršťkové, či żurek podobný českému kyselu. Chlodnik je studená polívka ze smetany a zeleniny. Pro Čechy exotickou může být czernina, tmavá polévka z kachního vývaru a kachní krve. Ze sladkostí jsou oblíbené koblihy a bagly, které v Polsku vznikly a díky židovské emigraci do Spojených států se silně rozšířily i tam. Dalšími dezerty jsou tvarohový moučník zvaný sernik, makový závin makowiec, nebo napoleonka (zvaná též kremówka) z listového těsta. Oblíbené jsou také karamelové bonbóny zvané krówki. Věda a vzdělání Mezi proslulé polské vědce patří zejména Mikuláš Koperník (astronom) a Marie Curie-Skłodowská (laureátka Nobelovy ceny za fyziku a chemii). Také nositel Nobelovy ceny za fyziologii z roku 1977 Andrew Schally měl polský původ. Stejnou cenu získal Tadeus Reichstein, který se narodil ve městě Włocławek. Ve Strzelnu se zase narodil laureát Nobelovy ceny za fyziku Albert Abraham Michelson. Ve Varšavě se narodil i zakladatel fraktálové geometrie a nositel Nobelovy ceny za fyziku Benoît Mandelbrot, stejně jako matematik Alfred Tarski, odborník na radioaktivitu Kazimierz Fajans nebo jeden z tvůrců atomové bomby Józef Rotblat. Maria Göppert-Mayerová, další nositel Nobelovy ceny za fyziku, se narodila v Katovicích, stejného ocenění se dostalo Otto Sternovi, rodáku ze Żorů, a Maxi Bornovi, rodáku z Vratislavi. Tam se narodili i Fritz Haber a Friedrich Bergius, kteří získali Nobelovu cenu za chemii, či matematik Felix Hausdorff. V Niegosławicích se narodil držitel Nobelovy ceny za fyziologii Günter Blobel, v Nise další držitel této ceny Konrad Bloch. Z Gdaňska pocházel vynálezce teploměru Gabriel Fahrenheit a také významný středověký astronom Johannes Hevelius, známý svým výzkumem Měsíce. I člen proslulé Lvovské matematické školy Stefan Banach se narodil na území dnešního Polska, v Krakově, který tehdy ovšem patřil Rakousko-Uhersku (stejně jako Lvov, kam odešel). Dalším významným členem této školy byl Hugo Steinhaus, rodák z Jasla. Banachovým žákem byl Stanisław Ulam, rodák přímo ze Lvova. V tomto proslulém „městě talentů“ se narodil i další významný matematik Jan Łukasiewicz, do tamní slavné Skotské kavárny chodívali i Kazimierz Kuratowski či Wacław Sierpiński, kteří oba později významně přispěli k topologii a teorii množin. Ze Štětína pocházel matematik Hermann Grassmann, jenž položil základy vektorového počtu, ze Żorů Ernst Kummer. Matematik Marian Rejewski prolomil roku 1932 šifrovací kód německé armády Enigma, což později zásadně ovlivnilo průběh druhé světové války. Ignacy Łukasiewicz vynalezl petrolejovou lampu. Kazimierz Funk objevil vitamín B1, což byl vůbec první objevený vitamín. Vratislavský rodák Ferdinand Cohn je považován za zakladatele bakteriologie. Astronom Aleksander Wolszczan objevil jako první ve Vesmíru planety, které nekrouží kolem hvězdy. Jako chemik, ale i jako esperantista se proslavil Antoni Grabowski. V oblasti humanitních a sociálních věd vynikl sociolog Zygmunt Bauman, byť toho z Polska roku 1968 vyštvala antisemitská kampaň. Významným kulturním antropologem je Bronisław Malinowski. Předchůdcem osvícenství a moderní pedagogiky byl Stanisław Konarski. Filozof Józef Maria Hoene-Wroński zavedl známý pojem „mesianismus“. V Krakově se narodil filozof Roman Ingarden, v Gdaňsku Arthur Schopenhauer, ve Vratislavi katolická filozofka a světice Terezie Benedikta od Kříže, tamtéž filozofové Friedrich Schleiermacher, Christian Wolff a Ernst Cassirer či sociolog Norbert Elias. Významným jazykovědcem 19. století byl Jan Niecisław Baudouin de Courtenay, ve 20. století myšlení o jazyce silně ovlivnil filozof Alfred Korzybski. Filozof Leszek Kołakowski byl ctěn jako velký znalec marxistického myšlení, v Zamośći se narodila i známá marxistická teoretička Rosa Luxemburgová. Polští rodáci Leonid Hurwicz a Reinhard Selten získali Nobelovu cenu za ekonomii. Ludvík Lazar Zamenhof vytvořil nejúspěšnější umělý jazyk – esperanto. Ve Włocławku se narodil německy píšící literární teoretik Marcel Reich-Ranicki. Významným divadelním teoretikem byl Jerzy Grotowski. Roku 1951 bylo několik vědeckých institucí po francouzském vzoru sloučeno pod centralizovanou Polskou akademii věd. Školský systém po reformě z roku 1999 stanoví povinnou školní docházku do základní školy (6 let) a gymnázia (3 roky). Poté se může žák přihlásit na lyceum, technikum nebo učiliště, z lycea se zpravidla hlásí na vysoké školy. Největší vysokou školou je Varšavská univerzita, založená roku 1816, mnohem starší je však Jagellonská univerzita v Krakově, založená roku 1364 (po Univerzitě Karlově je tak druhou nejstarší ve střední Evropě). Studium na veřejných školách je bezplatné. Zajímavostí z dějin polské vzdělanosti je zřízení Komise národního vzdělání v roce 1773, považované za první ministerstvo osvěty v dějinách. Sport K nejpopulárnějším sportům v Polsku patří fotbal, volejbal, plochá dráha, tenis nebo klasické lyžování. Největší úspěchy dosahuje tato země především ve volejbalu a ploché dráze.Adam Małysz a Kamil Stoch učinili z Polska světovou velmoc ve skocích na lyžích. Druhý jmenovaný má na svém kontě již tři olympijská zlata. Čtyři zlaté olympijské medaile má chodec Robert Korzeniowski. Tři sprinterka Irena Szewińská. V Tokiu roku 2021 přidala třetí zlato i kladivářka Anita Włodarczyková. Dvě zlaté přivezli trojskokan Józef Schmidt, judista Waldemar Legień, koulař Tomasz Majewski, zápasník – klasik Andrzej Wroński nebo běžkyně na lyžích Justyna Kowalczyková. Mužská volejbalová reprezentace vyhrála olympijské hry (1976), třikrát získala titul mistrů světa (1974, 2014, 2018) a dvakrát mistrů Evropy (2009, 2023). Ženy se staly dvakrát evropskými šampiónkami (2003, 2005). K nejznámějším volejbalistům patří Bartosz Kurek nebo Mariusz Wlazły. Členy síně slávy Mezinárodní volejbalové federace jsou Tomasz Wójtowicz, Stanisław Gościniak a Edward Skorek. Brankář Sławomir Szmal byl roku 2009 vyhlášen nejlepším házenkářem světa. Hvězdou nejúspěšnější polské fotbalové generace byl Zbigniew Boniek, k pilířům slavného reprezentačního mužstva 70. a 80. let, které přivezlo dva bronzy ze světových šampionátů (1974, 1982), patřil i Grzegorz Lato. K legendám patří i Ebi Smolarek a Jerzy Dudek. Několik posledních let vyhrává anketu fotbalista roku jednoznačně Robert Lewandowski. Mezi známé fotbalové kluby patří například Legia Warszawa, Lech Poznaň nebo Wisla Krakov. První velmi úspěšnou polskou tenistkou byla Agnieszka Radwańská, vítězka Turnaje mistryň v roce 2015. Na ni navázala zejména Iga Šwiateková, která třikrát vyhrála Roland Garros, jednou US Open a jako první Polka stanula v čele žebříčku WTA. Prvním Polákem ve formuli 1 se stal Robert Kubica, podařilo se mu vyhrát jeden závod, dvanáctkrát stát na stupních vítězů a v roce 2008 skončit na celkovém 4. místě. Mistrem světa v ploché dráze se stal Jerzy Szczakiel (1976) a Tomasz Gollob (2010). Nejúspěšnějším polským šachistou je Miguel Najdorf, slavnými šachisty byli i Johannes Zukertort či Samuel Reshevsky. Současnými známými sportovci jsou například Lukasz Fabianski (fotbal), Marcin Gortat (basketbal), Jerzy Janowicz (tenis) nebo Tomasz Adamek (box). Od roku 1928 se každoročně koná cyklistický závod Kolem Polska. V roce 1948 se poprvé jel Závod míru z Varšavy do Prahy a postupně se z něj stal největší cyklistický závod Východní Evropy. V roce 2011 byl ve Varšavě otevřen Národní stadion. Kulturní dědictví UNESCO Svátky Stálé svátky 1. ledna Nový rok (Nowy Rok) 6. ledna Tři králové (Trzech Króli) 1. května Svátek práce (Święto Pracy) 3. května Ústava z 3. května 1791 (Uchwalenie Konstytucji 3 Maja) 15. srpna Nanebevzetí Panny Marie, Polské Armády (Wniebowzięcie Najświętszej Maryi Panny, Święto Wojska Polskiego) 1. listopadu Všech svatých (Wszystkich Świętych) 11. listopadu Den nezávislosti Polska (1918) (Odzyskanie Niepodległości) 25. prosince – 26. prosince Vánoce (Boże Narodzenie) Pohyblivé svátky Velikonoční neděle (Zmartwychwstanie Pańskie – Niedziela Wielkanocna) Velikonoční pondělí (Poniedziałek Wielkanocny) Seslání Ducha Svatého – (Zesłania Ducha Świętego – Zielone Świątki) – v neděli, 50 dnů po Velikonoční neděli Těla a Krve Páně – Boží tělo (Ciała i Krwi Pańskiej – Boże Ciało) – ve čtvrtek, 60 dnů po Velikonoční neděli Odkazy Poznámky Reference Literatura Související články Krize polského ústavního soudu Římskokatolická církev v Polsku Seznam polských spisovatelů Polsko A a B Externí odkazy Instituce www.poland.gov.pl – Oficiální portál www.poczta-polska.pl – Polská pošta Stránky o Polsku Turistický portál www.pot.gov.pl – Informační turistický portál www.pilot.pl – elektronická mapa Polska Obecné informace Státy Evropy Státy a území vzniklé roku 1918 Slovanské státy a území Státy EU Státy NATO Státy Unie pro Středomoří Státy Iniciativy Trojmoří


source: wikipedia

text: Jacob Ludwig Carl Grimm (4. ledna 1785 Hanau – 20. září 1863 Berlín) byl německý právník, který proslul jako jazykovědec, lexikograf, spoluzakladatel germanistiky jako vědního oboru a sběratel lidových pohádek (spolu s bratrem Wilhelmem Grimmem). Roku 1802 se zapsal na univerzitu v Marburgu, kde studoval právo, jak si přál jeho předčasně zesnulý otec. Rok nato se k němu připojil i jeho bratr Wilhelm, který se vyléčil z těžké nemoci. Také on studoval v Marburgu právo. V roce 1822 formuloval první hláskoslovný zákon pro germánské jazyky, který je dodnes znám jako „Grimmův zákon“. Je autorem významného díla Deutsche Mythologie ( Německá mytologie). Fotogalerie Odkazy Reference Související články Bratři Grimmové Externí odkazy Němečtí lingvisté Němečtí lexikografové Němečtí germanisté Němečtí spisovatelé Němečtí spisovatelé knížek pro děti Sběratelé lidové slovesnosti Romantičtí spisovatelé Narození v roce 1785 Narození 4. ledna Narození v Hanau Úmrtí v roce 1863 Úmrtí 20. září Zemřelí na cévní mozkovou příhodu Muži Pedagogové na Humboldtově univerzitě Absolventi Univerzity Marburg


Biom :: Databáze subjektů : Nadace Partnerství : Biom.cz biom.cz › Produkty a služby › databáze subjektů › Nadace Partnerství IČ: 45773521, DIČ: CZ-45773521 Telefon: +420 515903111, 222987471, 274816727 Nadace Partnerství je nejvýznamnější česká nadace podporující ekologické projekty ve všech regionech České republiky. Společně s pěti sesterskými nadacemi v Bulharsku, Maďarsku, Polsku, Rumunsku a na Slovensku je součástí konsorcia Environmental Partnership. Od svého vzniku v roce 1991 podpořila formou nadačních příspěvků ve výši přes 100 miliónů korun už na 1500 projektů nevládních neziskových organizací a obecních úřadů. Nadace je příjemcem příspěvku do nadačního jmění z Nadačního investičního fondu. Od roku 2004 se Nadace Partnerství sloučila s Nadačním fondem Josefa a Petry Vavrouškových. Posláním Nadace Partnerství je pomáhat nevládním organizacím, obcím a dalším partnerům v péči o životní prostředí, stimulovat trvale udržitelný rozvoj, mezisektorovou spolupráci a účast občanů na věcech veřejných. Nadace Partnerství dosahuje svých cílů udělováním grantů, organizováním stáží, školení, seminářů a jiných vzdělávacích modulů, vydáváním publikací, aktivním propojováním obdobných projektů doma i v zahraničí, zprostředkováváním informací a kontaktů z oblasti životního prostředí a trvale udržitelného rozvoje i vlastními programy. Nadace Partnerství zastává názor, že rozvoj obcí a regionů je možný pouze s ohledem na zdravé životní prostředí. Nadace podporuje šetrné formy turistiky, využívání obnovitelných zdrojů energie a energetických úspor, šetrnou dopravu a kvalitní a funkční veřejná prostranství v obcích a městech. Zapojení veřejnosti do rozhodování o svém životním prostředí chápe Nadace Partnerství jako jeden ze základních pilířů fungování společnosti. Pouze společnost s aktivními občany, kteří se zajímají o věci veřejné, je schopna zabezpečit rozvoj, který nepoškozuje životní prostředí, je citlivý k sociálním otázkám a zároveň přináší ekonomický přínos obcím a regionům. Ochrana přírody a krajiny je možná pouze ve spolupráci s lidmi, kteří v ní žijí. Nadace Partnerství podporuje moderní přístupy ochrany přírody založené na spolupráci s vlastníky, obcemi, státní správou a neziskovými organizacemi. Nadace Partnerství vyhlašuje od roku 2004 společně s Nadací Charty 77 Cenu Josefa Vavrouška. Cílem této ceny je zviditelnění konkrétních činů nebo činností ve prospěch životního prostředí a udržitelného rozvoje, které mohou být příkladem pro další jednotlivce Miroslav Kundrata ředitel nadace 542544768 miroslav.kundrata@ecn.cz Jana Tesařová program ekologické zemědělství, granty 542542276 jana.tesarova@ecn.cz Radim Cenek program úspor energie, energetické alternativy 542422767 radim.cenek@ecn.cz Datum uveřejnění: 15.6.2004 Poslední změna: 5.7.2017 Počet shlédnutí: 1181


Zfalšoval 250 milionů dolarů a z vězení vyšel po 6 týdnech. Frank se nazývá bohem padělání a dnes proti němu dokonce bojuje | REFRESHER.cz 16. srpen 2016, 13:41 Jak již od malička vydělával na tom, že se vydal do stínu kriminality. Ambiciózní lidé neustále přemýšlejí nad tím, jak by mohli zlepšit svou životní situaci a konečně se vymanit ze sevření firem a podnikatelů, kterým nejde o blahobyt svých zaměstnanců, ale spíše jen o své výdělky. Vydat se na vlastní podnikatelskou dráhu a ještě to i dělat v mezích zákona zní jako zatěžkávací zkouška a když si člověk dostatečně nevěří na to, aby to vyzkoušel, pak se může inspirovat alespoň jednou z částí příběhu Kanaďana jménem Frank Bourassa. Kreativní Kanaďan měl již od malička problémy s respektováním autorit a jednotlivé události v jeho životě nakonec vedly k tomu, že úspěšně vytiskl americké dolary v hodnotě 250 milionů v takové kvalitě, že i odborníci museli pouze sklonit hlavy a přiznat, že se s něčím podobným ještě nikdy nesetkali. Frank se narodil v kanadském městečku Trois-Rivières a když přišel čas na to, aby začal navštěvovat základní školu, zhrozil se a chtěl raději zůstat doma. Jeho rodiče ho nakonec přinutili dát škole šanci, ale ať se snažili jakkoli chtěli, Frank se nedal zastavit ve své cestě špatným směrem. Už ve dvanácti letech se zapletl do nepříliš legálního byznysu a svým spolužákům prodával oblečení, které členové místních gangů kradli z luxusních butiků. Figuroval jako zprostředkovatel a brzy se mohl doširoka usmívat, protože jako malému chlapci se mu nečekaně plnily kapsy stovkami dolarů týdně a on si mohl dovolit to, o čem mohli jeho vrstevníci pouze snít. Se svým byznysem neplánoval přestat tak brzy, ale přibližně za tři roky ho škola odhalila, byl z ní vyloučen a nevěděl, co si dál počít se svým životem. Možností sice bylo hned několik, ale Frank si raději našel zaměstnání jako mechanik v dílně a svůj volný čas opět trávil ve stínu kriminality, protože se zapletl do prodeje ukradených aut, což mu i slušně vynášelo. V pozici mechanika vydržel několik měsíců a když si pomyslel, že má už dost zkušeností a znalostí k tomu, aby se osamostatnil, založil si vlastní společnost. Vyráběl brzdové destičky a snažil se zužitkovat předchozí práci co nejvíce, i když ho to stálo doslova dvacet hodin denně v kanceláři a téměř žádný čas na soukromý život. Nedá se říci, že by mu tento životní styl nepřinášel ovoce, vždyť jeho firma se pomaličku, ale jistě rozrůstala, avšak když se jednoho dne ráno probudil a nedokázal se přestat třást, pochopil, že nastal čas na změnu. Navštívil několik lékařů a když se dozvěděl, že jeho tělo jakoby ztratilo všechny vitamíny a zůstala v něm už jen krev, ze dne na den prodal svou společnost a za získané peníze vzal sebe a tehdejší přítelkyni na dvouletou cestu kolem světa. Navštívili společně téměř všechny kontinenty a nakonec se i Frankovi vrátila chuť do života a jeho tělo bylo opět dostatečně zdravé. Náhle vypovězení zdravotního stavu však něco změnilo. Frank se totiž zapřísáhl, že se legitimní práce už nikdy nedotkne a raději se vydá na cestu kriminální kariéry, než aby ještě jednou musel zažívat 20hodinový pracovní den. Množství času strávil o samotě, kdy jen tak bezcílně seděl v autě a přemýšlel nad životem, aby se mu nakonec v hlavě objevila myšlenka, že řešení své situace měl celou dobu před očima. Vůbec nebylo třeba hledat správný produkt, který by pak prodával novým a novým zákazníkům a vytvářel profit, když celý tento proces směřoval jen k jedné věci. Penězům. Na začátek zainvestoval část peněz do obchodu s marihuanou, který mu vynášel alespoň částečný měsíční příjem a pak obíhal jednu internetovou kavárnu za druhou, aby získal co nejvíce informací o svém nejnovějším produktu. Rozhodl se, že začne tisknout vlastní peníze a nebude se již více spoléhat na to, že je musí vydělávat a dřít pro někoho jako otrok dlouhé hodiny denně. Pochází sice z Kanady, ale rozhodl se, že tisknout bude americký dolar, a to čistě z toho důvodu, že americká měna je akceptována téměř všude ve světě a bylo by to mnohem jednodušší na organizaci. Důležité informace o bankovkách a jejich bezpečnostních prvcích hledal na pofidérní fórech, ale i na vládních stránkách, kde jsou všechny bankovky detailně popsány a na základě popisu již nebylo tak složité najít to, co Frank potřeboval. Obrovským problémem však nebyly ani tak samotné bezpečnostní prvky, ale spíše získání papíru, na který se peníze tisknou. Objednat si jen tak speciální papír vyrobený ze směsi bavlny a lnu by přece v USA neušlo podezření úřadů, a proto začal Frank pátrat po Evropě, kde narazil na jednoho německého výrobce. Nemohl použít své právě jméno, a tak celou dobu vystupoval jako zástupce americké investiční společnosti se zájmem o koupi papíru na tisk cenných papírů. Ani jeden kontakt s Německem nemohl proběhnout telefonicky, protože si nemohl dovolit odhalit ani část skutečné identity, a tak se mu dokonce podařilo přesvědčit Němce, aby mu na papír vytiskli i bezpečnostní proužek s nápisem USA TWENTY a přidali do něj podobiznu tváře amerického prezidenta Andrewa Jacksona. Už v této fázi to mohlo být německé tiskárně nanejvýš podezřelé, ale protože nikdo proti ničemu nic nenamítal, Frank objednal tiskárnu schopnou přidat na proužek tvář amerického prezidenta v Polsku a nechal ji doručit do Německa, kde se již o vše postarali. Papír by tedy měl zajištěn, avšak čekala ho ještě nutnost zakoupit hříšně drahou tiskárnu a software, díky kterému by byl schopen vytisknout bankovky v kvalitě, o jaké vždy snil. Z Německa zanedlouho přišla zpráva, že minimální objednávka při jeho požadavcích by musela být 30 tisíc dolarů, což ochotně zaplatil a vydal se zaplatit i dalších asi 300 tisíc za tiskárnu Heidelberg a dalších několik strojů, bez kterých by si neporadil. Rychle si vypočítal, že při objednávce za 30 tisíc by mu z Německa přišlo dostatečné množství papíru k tomu, aby vytiskl 250 milionů dolarů a když zásilka v roce 2009 i skutečně dorazila, pronajal si na okraji svého rodného města prostor, kde mohl plán realizovat . V té době měl přítelkyni, kterou kolem desáté večer vždy uložil spokojenou do postele a on se pak vydal tisknout peníze, což mu po chvilce šlo od ruky a naplánoval si, že každou bankovku se pokusí prodat za 30 procent její reálné hodnoty. V případě 250 milionů dolarů to znamenalo zisk 80 milionů dolarů skutečných peněz a při takové částce se již zatmí před očima komukoliv. Jeho podnikatelský plán začal postupně nabírat na obrátkách, když zákazníci nakupovali nejdříve jen velmi opatrně a poté, co se přesvědčili o kvalitě padělaných bankovek, rozhodli se zainvestovat více a více. Peníze se tedy Frankovi lily z každé strany, ale ani náhodou se neblížily k tomu, že by se zbavil všech 250 milionů. Právě tehdy udělal svou největší chybu, protože produkt nabídl jednomu zločineckému gangu a to ani netušil, že v jeho řadách se ukrývá policista v utajení. Když přišla nabídka k prodeji padělaných bankovek, policista zaňuchal příležitost chytit velkou rybu a poté, co si objednal 100 tisíc dolarů, na druhý den objednal stejné množství a to už byla připravena celá sledovací akce, na jejímž konci měl Frank přijít o svobodu. Frank odevzdal požadovanou částku zprostředkovateli obchodu a jelikož ho při tomto činu zachytily policejní kamery, 23. května 2012 mu v noci policisté rozrazili dveře a zatkli ho. V domě se našel necelý milion padělaných dolarů a v jeho autě zase drogy a nelegálně držené zbraně, za což mu hrozil slušný trest. Kanaďané ho obvinili a postavili před něj tolik údajných trestných činů, že mu hrozilo vydání do USA a minimálně 60 let strávených ve vězení, což si však Frank nedokázal představit a celý svůj osud vsadil na jednu kartu. Ještě před tím, než začal prodej svých padělaných bankovek, 200 milionů z celkových 250 milionů ukryl na neznámé místo a řekl o něm pouze jedinému kamarádovi, kterému důvěřoval dlouhá léta. Díky tomu, že zmíněná policejní nahrávka nezachytila akt toho, jak Frank podal ze svých rukou zfalšované peníze do rukou zprostředkovatele, se jeho právníkovi podařilo zastavit vydání do USA a za šest týdnů byl Frank propuštěn na kauci. Získal zaměstnání jako stavbař a těšil se na prosinec roku 2013, kdy se mělo konat soudní přelíčení, ze kterého bude odcházet buď jako volný muž, nebo jako budoucí vězeňská troska. Poté, co vešel do soudní síně, naklonil se Frank k právníkovi a pošeptal mu, že má ukrytých 200 milionů padělaných bankovek a nebude váhat dát příteli příkaz, aby všechny z nich poslal do oběhu a zaplavil Spojené státy americké noční můrou všech úřadů. Právník nedokázal uvěřit tomu, co slyšel, ale zašel za prokurátorem a když se vše vysvětlilo, hrozících 60 let se najednou změnilo na pokutu ve výši 1350 kanadských dolarů za nedovolené ozbrojování a přechovávání drog, avšak žádné vězení se už nekonalo. Frankův příběh nakonec skončil stejně bizarně, jak i před lety začal, protože na svou kriminální minulost rychle zapomněl a díky expertíze a poznatcích o padělaných bankovkách, procesech a pozadí tohoto temného byznysu se mu hrnou zákazníci do konzultační firmy, kterou si založil. Dnes tedy pomáhá vládám a velkým korporacím bojovat proti tomu, aby se stali oběťmi padělatelů a jak sám říká, už nikdy by se do nelegálního byznysu nedal zatáhnout a je rád, že nemusel shnít ve vězení. Za několik měsíců o jeho příběhu dokonce vyjde i kniha a když se vše podaří, jednoho dne bychom se na něj mohli podívat i na stříbrném plátně. Zdroj: businessinsider.com, dailymail.co.uk, sovereignman.com\tTagy: usa, peniaze, internet, Spojené štáty americké, bankovky, doláre, falšovanie Na trhu v USA je momentálně nejdražší dům, jaký se tam kdy prodával. Honosná vila v Bel Air dostala cenovku 250 milionů dolarů Začali s počítači v dětství a dnes díky nim vydělávají statisíce. Jobert a Michiel hackováním zaujali nejdříve univerzitu a poté i obrovské firmy Zakladatel Alibaby a AliExpressu: Byl jsem šťastnější, když jsem vydělával 12 dolarů měsíčně než dnes, když mám miliardy Postižený 8letý kluk chodí po čtyřech 3 kilometry denně, aby se dostal do školy Praha je 20. nejnavštěvovanější město světa. Kam jezdí turisté nejčastěji?


Marcel Binek | Filozofická fakulta MU „Ruský obchodník velmi ocení, když znáte jeho kulturu.“ Text převzat z časopisu Absolvent, ročník 2009/2010. Když se dnes řekne Rusko, mnoho lidí už si nevybaví ani tak Sovětský svaz s jeho neslavně proslulou historií, jako spíše rychle se rozvíjející ekonomiku s množstvím zajímavých podnikatelských příležitostí. Marcel Binek patří mezi ty, kteří se rozhodli spojit s Ruskem svoji kariéru. Už přes dva roky pracuje jako obchodní ředitel ruské pobočky největší české potravinářské firmy Hamé. Pro specifická jednání s ruskými obchodníky si také pořídil vzdělání – vystudoval rusistiku na Filozofické fakultě Masarykovy univerzity. Jak vy budujete vztahy s obchodními partnery? Naše firma to v Rusku dělá tak, že pořádá takzvané Business days v různých regionech. Tam pozveme deset až dvacet obchodních partnerů a v odlehčené atmosféře, většinou je to nějaká sportovně zaměřená akce, navazujeme „bližší vztahy“. Je to jednodušší, než tyto partnery v každém regionu navštívit zvlášť. Zejména když uvážíte ruské vzdálenosti – takový region může mít rozlohu půlky Evropy. No a všechny tyto akce končí většinou podobným způsobem, čímž se dostávám k možná největšímu rozdílu v obchodování – množství vypité vodky během a po skončení jednání. Pociťujete v Rusku výrazně dopad globální hospodářské krize? Jednoznačně, dopad hospodářské krize v Rusku je výraznější než v České republice, a to prakticky ve všech odvětvích. Ruský rozpočet je závislý na prodeji ropy a zemního plynu a tím, že poptávka po ropě kvůli krizi klesla, má Rusko problém s naplněním státního rozpočtu. O Rusku je u nás často slyšet v souvislosti s papalášským chováním premiéra Putina. Co pro obchodníka znamená pracovat v zemi, kde prakticky neomezeně vládne takový člověk? Problém je v tom, že tento styl vládnutí si berou za příklad tisíce státních úředníků, kteří takto „vládnou“ i ve svých regionech. Obrovský problém Ruska je byrokracie a úplatkářství, kterým je prolezlá celá státní zpráva, a to má v konečném důsledku dopad i na vymahatelnost práva obecně. Liší se výrazně práce obchodníka v České republice a v Rusku třeba ve způsobech, jak se musí člověk chovat při jednáních? Určitě ano, ale neřekl bych, že ten rozdíl je větší než například rozdíl, který je mezi středoevropským způsobem obchodování a anglosaským stylem. Rusko je slovanská země a vše je založeno na vztazích. Tedy čím bližší má člověk se svým obchodním partnerem vybudovaný vztah, tím lépe se potom obchoduje a tím větší je na partnera spolehnutí. Vzhledem k tomu, že strategická část průmyslu je svázaná se státem, je propad ruské ekonomiky markantnější. Pokud bych měl říct konkrétní čísla – ruská ekonomika rostla v posledních šesti letech asi o sedm procent, nynější propad je kolem deseti procent. Většině lidí asi Rusko nezní jako snová země, kde by chtěli pracovat. Jak ho vnímáte vy? Co se týká práce, je Rusko zemí, kde je možné nabrat celou řadu zkušeností. Ruský styl obchodování se v některých aspektech výrazně liší od českého, což je způsobeno velikostí země, ale i kulturní odlišností v různých regionech – jiný přístup musíte volit, pokud obchodujete s člověkem, který má „horkou kavkazskou krev“, a jiný, pokud jednáte s gubernátorkou Petrohradu. Rusko je ale také zemí, která ušla od ekonomické krize v roce 1998 velký kus cesty co se týká životní úrovně. Co se například málo ví, je to, že průměrné platy jsou v Moskvě výrazně vyšší než v České republice – na úrovni top managementu dokonce několikanásobně. Rusko je také velká země, takže hodně času trávíte na cestách. Jak snášíte létání nad Ruskem? Ruská letadla nemají zrovna dobrou pověst... Létání nepatří zrovna k mým koníčkům a například přelet mezi Moskvou a Vladivostokem zabere skoro devět hodin. Vzhledem k tomu, že naše firma prodává po celém Rusku – od evropské části až po Sachalin a Kamčatku, je moje návštěva každého teritoria, kde mám svého podřízeného regionálního zástupce, minimálně jedenkrát v roce nezbytná. Pokud to ale jde, létám pouze velkými federálními linkami, menšími regionálními linkami nelétám. Minulý rok jsem takhle nalétal asi 110 tisíc kilometrů. I teď vám odpovídám v průběhu pětihodinového letu, při návratu ze služební cesty z Krasnojarsku. Odpovědi snad nebudou ovlivněny tím, že jsme proletěli několika turbulencemi. Jak se žije v Rusku ve srovnání s Českou republikou? Máte v plánu se v Rusku usadit dlouhodobě? Život v Moskvě je odlišný od života v jiných městech, a to nejenom tím, že naše firma má kanceláře v rámci Českého domu, ale i tím, že mně firma platí byt, který je taktéž umístěn v Českém domě. To znamená, že já a moje přítelkyně máme každodenní kontakt s českou komunitou, která čítá několik set lidí. Co se týká možnosti usadit se natrvalo v Rusku, tak tuto variantu vylučuji s téměř stoprocentní jistotou. Kde v Rusku se vám líbilo nejvíc? V Rusku jsem navštívil, ať už služebně nebo soukromě, několik zajímavých míst. Mezi největší zážitky určitě patří lyžování na hoře Elbrus ve výšce skoro čtyři a půl tisíce metrů nad mořem. Úplně jiný, ale nádherný zážitek zase byla prohlídka historického Petrohradu nebo návštěva lázeňského města Soči, kde se budou konat olympijské hry. Úžasné bylo i rybaření uprostřed tajgy na Sibiři, kde je člověk sám s přáteli na území velkém jako pět Českých republik. Poslední velký zážitek je z návštěvy jezera Bajkal. Velkou událostí pro mne jako fanouška fotbalu byla návštěva finále Ligy mistrů ve fotbale mezi Chelsea a Manchesterem United, které se konalo v roce 2008 v Moskvě na stadionu v Lužnikách. Pohled na to, co všechno jste vystudoval, působí velmi cílevědomě. Získal jste jazykové vzdělání a pak manažerské, načež jste se vydal ještě na Filozofickou fakultu, zřejmě jazykové vzdělání prohloubit. Co vás motivovalo? Nedalo se vyrazit do praxe i bez toho? Myslím si, že ne. Pokud chce člověk obchodovat na nejvyšší úrovni, je znalost jazyka skoro na úrovni rodilého mluvčího téměř nutností, ale samo o sobě to nestačí, a to platí o Rusku dvojnásobně. Ruský obchodní partner velmi ocení, když znáte historii a kulturu jeho země. Tyto znalosti by se bez studia na Filozofické fakultě Masarykovy univerzity velice špatně doháněly. Obory, které jsem studoval, také nespočívají jenom v jazykovém vzdělávání, ale i ve filozofii, sociologii, politologii a dalších. To znamená, že student, pokud chce, získává všeobecný přehled, který by mu měl pomáhat nejenom v obchodě. Na co nejraději vzpomínáte ze svých studií? Určitě na studijní stáže v zahraničí, které mně umožnily poznat odlišný způsob studia – třeba ruský a německý systém je nesrovnatelný – a díky kterým jsem se dostal na pozici, na níž nyní pracuji. V neposlední řadě vzpomínám samozřejmě na řadu vynikajících profesorů, kteří mě vedli. Za všechny bych jmenoval dva: Iva Pospíšila a Danuši Kšicovou. Poznal jste kromě Masarykovy univerzity i řadu jiných vysokých škol, jaké mezi nimi byly rozdíly? Postsovětský a německý styl vzdělávání, které jsem měl možnost poznat, byly ve své době výrazně odlišné, a to zejména přístupem ke studentovi. Německý styl studia je téměř výhradně orientován na studenta a na jeho potřeby a zájmy, na postsovětských univerzitách je student mlčícím návštěvníkem přednášky – srovnání ale pochází z dob, kdy jsem studoval já, je tedy možné, že se od té doby něco změnilo. Pro srovnání bych český styl studia zařadil někam „mezi“. Jaké máte budoucí ambice? Čeho byste chtěl ještě dosáhnout? V dnešní době ekonomické krize lze dlouhodobě velice těžko plánovat a navíc myslím, že jsem se svou kariérou teprve v začátcích. Do budoucna proto nevylučuji to, že přijmu nabídku z úplně jiné země a úplně jiného oboru, čímž bych získal opět více zkušeností a profesně i lidsky by mě to obohatilo. Foto: archiv Marcela Binka


text: „Marečku, podejte mi pero!“ je československá filmová komedie z roku 1976, natočená režisérem Oldřichem Lipským podle scénáře Ladislava Smoljaka a Zdeňka Svěráka. Šlo o jejich druhou a neméně úspěšnou spolupráci po filmu Jáchyme, hoď ho do stroje! Dělníci a úředníci, kteří si potřebují zvýšit kvalifikaci, docházejí opět do školy. A ukáže se, že mnohé jejich návyky z dětských let se projevují i v pokročilém věku. Děj Spokojená existence mistra v továrně na výrobu zemědělských strojů Jiřího Kroupy je u konce. Podnik čeká modernizace výroby, která klade nároky na vyšší kvalifikaci zaměstnanců. Kroupův nadřízený, náměstek Kalivoda, naznačí, že mistr bude nově potřebovat mít maturitu z průmyslovky. Kroupa je zpočátku kategoricky proti tomu, že by měl začít chodit do večerní školy, ale nakonec se nechá přemluvit svými spolupracovníky. Ti se totiž děsí ambicí úlisného kontrolora Hujera, který si dělá zálusk na Kroupovo místo a do školy se už těší. Ve stejné školní budově studuje i Kroupův syn, Jiří Kroupa mladší, který přes den dokonce sedává v téže lavici. Náhle se ukazuje, že tatínek má mnohem horší prospěch než jeho ratolest, na kterou dosud blahosklonně shlížel spatra. Kroupa tak stojí před úkolem napravit si reputaci a obstát před profesory, spolužáky i kolegy. Nakonec večerní průmyslovku i se synovou pomocí zdárně absolvuje a může z vyvýšené prosklené kukaně řídit zmodernizovanou výrobu. Kromě této základní zápletky plyne řada humorných situací z různých charakterů Kroupových spolužáků, kteří se často nechovají o nic dospěleji než běžní žáci a studenti. Svérázné figury obsahuje také profesorský sbor. Obsazení Produkce Film se natáčel v areálu podniku ROSS v Roudnici nad Labem, večerní škola pak v Dušní ulici v Praze. Natáčelo se v zimním období a dětský herec pro roli žáka Matuly, kterého měla produkce smluveného, nastydl. Režisér Oldřich Lipský se v časové tísni obrátil na svůj štáb, zda někdo nezná nějakého kluka, který by byl schopen výstup zahrát. Přihlásil se rekvizitář a nazítří přivedl svého synovce, Tomáše Holého. Ten nejenom, že svou úlohu zvládl výborně, ale během přestávek bavil celý štáb. Bylo to tři měsíce před jeho osmými narozeninami a jednalo se o jeho vůbec první filmovou roli – malý žák nesoucí vzkaz od ředitele školy. Když o několik měsíců později připravoval Lipský svůj další film, Ať žijí duchové!, vzpomněl si na Holého a pozval ho na kamerové zkoušky, čímž začala jeho kariéra jednoho z nejlepších českých dětských herců. Ohlas Film zaznamenal ohromný úspěch a dodnes patří mezi nejoblíbenější české filmy všech dob. Mnohé scény a hlášky z filmu jsou obecně známé, například domnělý brouk hrdobec, žák Hliník, který se odstěhoval do Humpolce, a přesto je stále zapisován do třídní knihy profesorem Hrbolkem, švestičky z vlastní zahrádky jako pozornost podlézavého kolegy Hujera (jehož jméno se vžilo jako pojem i samo o sobě), „rumunská“ výzva Hujer, metelesku blesku, vzkaz „sejdeme se na hřbitově“, repliky „pane učiteli, už je čas“, „i skladník ve šroubárně si může přečísti Vergilia v originále“, „století páry“ a mnoho dalších. V čtvrtém díle zábavného televizního pořadu Veselé příhody z natáčení z roku 1988 vyprávějí scenáristé Ladislav Smoljak a Zdeněk Svěrák mystifikační historky ze zákulisí vzniku filmu, například „vzpomínku“, že ve scénce v ředitelně chtěl Jiří Hálek o mnoho vyššímu Jiřímu Sovákovi původně říci větu „My jsme asi tak stejně velcí, viď?“ V roce 1999 se názvem filmu inspirovala komedie Zavařený den Jiřiny Bohdalové aneb Marečku, podej mi tu kameru. Roku 2006 vzniklo v Humpolci na počest jeho „slavného obyvatele“, žáka Hliníka, recesistické muzeum HLINÍKárium s různými předměty vztahujícími se k filmu. Odkazy Reference Externí odkazy Marečku, podejte mi pero! na Filmová místa.cz České filmové komedie Československé filmové komedie Filmy z roku 1976 Filmy Oldřicha Lipského Filmy studia Barrandov


„Vzhledem k tomu, že tuto část označuje ruský výrobce za nedemontovatelnou součást letounu, považujeme to za velký úspěch,“ vzkázali svým fanouškům zástupci muzea na svých stránkách. V posledních měsících se jim podařilo ze stroje odmontovat i křídla.


text: Jana Cíchová-Hrdličková (14. dubna 1923 Praha – 15. června 2014) byla česká esperantská básnířka, překladatelka a hlasatelka esperantského vysílání Československého rozhlasu. Původním povoláním průvodkyně cizinců (ovládala pět jazyků). Život Jejími rodiči byli spisovatelé Otomar Schäfer (1883-1945) a Marie Schäferová-Holakovská (1891-1975, spoluzakladatelka sanatoria pro plicní choroby, zpracovatelka sborníku o historii rodných Černovic), její bratr Jiří Schäfer ilustroval některé z jejích knih. V roce 1947 se naučila esperanto a přispívala pak do různých esperantských časopisů doma i ve světě básněmi, články, překlady. Např. básněmi o Lidicích. Zřejmě její poslední prací byla kontrola rukopisu esperantského překladu Hraběte Monte Cristo (překladatel jí v předmluvě velmi děkuje za pomoc). Mezi roky 1962–1967 byla hlasatelkou stanice Radio Praha esperantského vysílání pro Rakousko. Z té doby se zachovalo o její práci několik pochvalných článků doplněných fotografiemi. Dílo La infano de Lidice (Děti z Lidic) Ĉiam Lidice (Stále Lidice, In: Paco133, 1964, p.7) Liriko intima (Lyrika intimní, 1988, sbírka) Kvar sezonoj (Čtyři sezóny, 1990, sbírka) Pragaj preĝoj (Pražské modlitby, 1991, sbírka) Signo de ekkrio (Znamení výkřiku, 1991, sbírka) Články Virinoj, virinoj, virinoj! (Ženy, ženy, zeny! In: Paco 104, 1962, p. 12) Praga kastelo al infanoj (Pražský hrad dětem, In: Paco, 128 129, 1964, p. 5) Překlady V. T. Miškovská: Panglottia (In: Esperanto, 6/1958, str. 96) Josef Hendrich: Jan Amos Komenský (1959) Karel Čapek: Pri malprogreso de la tempo (O úpadku doby, In: La Suda Stelo, 5/1958, p. 74) Ludvík Kundera: Renesanco de Janáček (Renensance Janáčka, In: Norda Prismo, č. 4, 1958, str. 229) František Kahuda: Leoš Janáček (Leoš Janáček, In: La Suda Stelo, Jugoslavio, 2/1959, str. 28) Belarto hodiaŭ (Umění dnes, In: Norda Prismo 1/1959) Alvoko al popoloj en la tuta mondo (Výzva celému světu, In: Paco 89, str. 2-3) Marie Majerová: Praha (In: Bulteno EK Praha, n-ro 56, 1960, str. 1 kaj 4) Kreskas niaj vicoj (Rostou naše řady, Milena Škodová - Jana Cíchová, In: Paco 97, 1961, str. 13) Virinoj - forta barilo kontraŭ eksplodo de nuklea milito (Ženy - silná hráz proti výbuchu nukleární války, In: Paco 111-112, 1963, str. 12-14) Kiam la homo atingos Lunon? (Když člověk doletí na Měsíc? In: Paco 111-112, 1963, str. 16) Aliĝilo (Přihláška, In: Paco 111-112, 1963, str. 18) Engholm – en nova eldono (Engholm v novém vydání, In: Norda Prismo, 4/1963, str. 127) J. Šuliarský: En Slovakio antaŭ 20 jaroj (Na Slovensku před 20 lety, In: Paco, 128-129, 1964, str. 3 - spoluautor Oldřich Kníchal) Bestoj – aktoroj (Zvířata jako herci, In: Oomoto, 5/1964) Najtingalo kaj alaŭdo (Slavík a skřivan, Oomoto, 8/1964) Franz Kafka (Oomoto 11/1964) Lacert (Ještěrka, In: Norda Prismo, 2/1964, str. 59) Max Brod: Franz Kafka (článek z roku 1964, In: Norda prismo, 4/1964, str. 125) La instituto por Historio de Muziko, Teatro kaj Literaturo (Institut pro Dějiny hudby, divadla a literatury, In: Paco, 128-129, 1964, str. 21) Karel Kapoun: Kuŝante surdorse (Ležíce na zádech, In: Paco, 136/1965, str. 21) Jan Noha: Soneto kun demando al Praga komponisto (Sonet s otázkou pražskému skladateli, In: Paco, č. 136, 1965, str. 20) Ludvík Středa: Diskuto kun la filo (Diskuse se synem, In: Paco, 142-143, 1965, str. 6) Ludvík Středa: Senbrakulo (Bezruký, In: Paco, 136, 1965, str. 20) Paul-Louis Marchetti: Libereco (Svoboda, In: Paco, 142-143, str. 35) Pere de Esperanto tra Francio" (S pomocí esperanta po Francii, In: Oomoto, 3/1967) Al la legantaro de Oomoto (Čtenářům Oomoto, 9/1967) Vizito ĉe f-ino Sumiko Gotoo en Praha, Oomoto 11/1967) Rabi Löw kaj legendoj ĉirkaŭ lia personeco (Rabi Löw a legendy kolem jeho osobnosti, Oomoto 3/1968) Denove japanino en Praha (Japonka opět v Praze, Oomoto 5/1968) Kiu estis Ŝelomo Molĥo? (Kdo byl Š. M.?, Oomoto 11/1968) Max Švabinský: La naturon admiru (Obdivujte přírou, In: Norda Prismo, 1, 1969, str. 31) Banloka babilado (Lázeňské povídání, Oomoto 1/1969) Granda humanisto Richard Špaček (Velký humanista R. Š., Oomoto 11/1969) Richard Špaček: Ĉio estas por ĉiuj (Vše je pro všechny, In: La Suda Stelo, 3 (222), 1971, str. 16) Miloš Horanský: Manoj de Goljato (Ruce Goliášovy) Otakar Maršík: Spektaklo por dioj (Podívaná pro bohy, In: Paco, ĉs., 1982, p.10-11, celý překlad v rukopise) Radim Kalfus: La ringo de Jan Amos (Prsten Jana Amose, In: Paco, ĉs., 1982, p.13) Dušan Rovenský: Malaltigi internacian streĉiĝon (Snížit mezinárodní napětí, Paco, ĉs., 1983, p.11) Antonín Stejskal: Marie Kudeříková - simbolo de kontraŭfaŝista rezista batalo (Marie Kudeříková – symbol protifašistického odboje, In: Paco, ĉs., 1983, p.12) Josef Kresta: Karlo Markso - la fondinto de scienca socialismo (Karel Marx – zakladatel vědeckého socialismu, In: Paco, ĉs., 1983, p.14) Dagmar Štětinová: La popolo al si mem (Národ sobě. In: Paco, ĉs., 1983, p.21) Ombroj sur la ponto (Stíny na mostě, In: Paco, ĉs., 1985, p.21-22) Filmo - ilo de la pacmovado (Film nástrojem boje za mír, In: Paco, ĉs., 1985, str. 24) Ni defendas la rajton je propra kulturo (Hájíme právo na vlastní kulturu, In: Paco, ĉs., 1985, str. 26-27) Galerio de „Vagabondoj“ (Galerie "Tuláků". In: Paco, ĉs., 1987, p.20-21) Armenaj okuloj en Montmartre (Arménské oči na Montmartru, In: Paco, ĉs., 1987, p.21-22) Casanova en Bohemia kastelo (Casanova na zámku v Čechách, In: La Gazeto 85/1999) Štefánik kaj la kometo (Štewfánik a kometa, In: La Gazeto 88/2000) La sekreta malsano de Smetana (Utajená nemoc Smetanova, In: La Gazeto 92/2001) Tadeo Hájek el Hájek (Tadeáš Hájek z Hájku, In: La Gazeto, 98/2002) Legendoj el Sud-Bohemio (Legendy z jižních Čech, In: La Gazeto, 102/2002) Lernojaro de diktatoro (Diktátorův školní rok, In: La Gazeto, 107/2003) Kuracistinoj en malnova Grekujo (Lékařky ve starém Řecku, In: La Gazeto, 115/2004) Odkazy Reference Literatura Josip Pleadin: Ordeno de Verda Plumo'' (Řád zeleného pera – lexikon 900 esperantských spisovatelů, Jana Cíchová na str. 54). Související články Esperantská literatura Externí odkazy Stránka o Janě Cíchové-Hrdličkové s ukázkou jejích básnických sbírek v esperantu Jana Cíchová-Hrdličková na stránce esperantských autorů Jana Cíchová-Hrdličková jako rozhlasová hlasatelka esperantského vysílání Interview s Janou Cíchovou ve věstníku handikapovaných esperantistů České básnířky Čeští esperantisté Narození 14. dubna Narození v roce 1923 Úmrtí 15. června Úmrtí v roce 2014 Ženy