Čínský ekonomický obr zpomaluje, musí posílit domácí spotřebu — ČT24 — Česká televize Na konci roku 2014 prohlásil Mezinárodní měnový fond, že Čína převzala po Spojených státech amerických pozici největší ekonomiky, a to s ohledem na paritu kupní síly. Rok 2015 však pro asijskou velmoc nebyl příliš příznivý. Růst HDP se pomalu propadá pod sedm procent a v létě se otřásly i akciové trhy. Podle analytiků oslovených redakcí webu ČT24 se bude muset více opřít o domácí spotřebu a nespoléhat primárně na export. „Čínská ekonomika byla v posledních letech motorem růstu světového hospodářství. Jenže se potvrzuje, že při růstu taženém dluhem to musí dříve či později začít skřípat. Pryč jsou léta, kdy Čína rostla tempem 10, 12 nebo 14 procent ročně,“ prohlásil analytik finančních trhů Next Finance Jiří Cihlář. „Očekáváme, že si po loňských 7,3 procenta připíše ,pouze‘ 6,9 procenta,“ doplnil Miroslav Frayer z Komerční banky. Čínská ekonomika prochází podle analytiků změnami, které zemi odvrátí od závislosti na exportu nebo průmyslu. V polovině roku vykazovala aktivita čínského zpracovatelského průmyslu nejnižší úroveň za patnáct měsíců, ve třetím čtvrtletí bylo tempo růstu HDP nejpomalejší od světové finanční krize. Fakta Růst čínského HDP 1. čtvrtletí 2014 – 7,3 % 2. čtvrtletí 2014 – 7,4 % 3. čtvrtletí 2014 – 7,2 % 4. čtvrtletí 2014 – 7,2 % 1. čtvrtletí 2015 – 7 % 2. čtvrtletí 2015 – 7 % 3. čtvrtletí 2015 – 6,9 % „Nově by se země měla po vzoru rozvinutých ekonomik více zaměřit na domácí spotřebu a rozvoj sektoru služeb,“ podotknul analytik společnosti Cyrrus Jiří Šimara. „Kvůli vyšším nákladům na práci se bude muset Čína přeorientovat z ekonomiky založené na exportu na ekonomiku více se opírající o domácí poptávku,“ souhlasí Cihlář. Čínská komunistická vláda ve snaze podpořit hospodářskou aktivitu od listopadu 2014 opakovaně snížila úrokové sazby a zmírnila požadavek na podíl minimálních rezerv pro komerční banky. Proti snaze uvolnit ruce komerčním bankám však může jít globální trend. Rada pro finanční stabilitu (FSB) v listopadu představila nová pravidla, která mají zabránit, aby se třicet systémově důležitých bank ve světě muselo zachraňovat penězi daňových poplatníků. Čína má mezi nimi čtyři banky. Dohromady by si muselo zajistit až 400 miliard dolarů (10,1 bilionu korun), aby dostály novým globálním požadavkům na výši kapitálu. Akcie se otřásly Vývoj akciového indexu CSI 300 5. ledna 2015 – 3641,54 8. června 2015 – 5353,75 25. srpna 2015 - 3042,93 30. prosince 2015 - 3746,79 V roce 2015 došlo k více událostem, některé z nich pro čínské finance pozitivnější, jiné negativnější. V polovině roku se země například musela vypořádat s potížemi v akciovém sektoru. „Čínský akciový trh zažil v průběhu první poloviny roku výrazný vzestup, který v létě vystřídal hluboký pád. Ten si vyžádal i kroky komise pro regulaci cenných papírů. Asi nejradikálnějším krokem bylo omezení akcionářů s více než pětiprocentním podílem v některé z firem, aby akcie prodávali,“ uvedl Frayer. Je podle něj těžké určit, jestli letní propad výrazněji ovlivní chod celé čínské ekonomiky. „Zdá se, že se trh nyní stabilizoval a hodnota indexu CSI 300 se nyní nachází na úrovních z počátku roku. Nárůst v první polovině roku byl stejně enormní jako následný pokles, a pomineme-li letní výkyv nahoru, nachází se akciový index stále na mnohaletých maximech,“ doplnil. Analytici se neshodnou na dopadu na spotřebitele. Zatímco podle Šimary klesla poptávka po zbytných produktech, jako jsou automobily, podle Petra Sklenáře z J&T Banky se „čekal dopad na spotřebu domácností a možná omezení investic, ale zatím oficiální čísla za třetí čtvrtletí nic takové neukázala“. Jüan se vyšvihl V listopadu pak došla uznání čínská měna, když Mezinárodní měnový fond zařadil jüan do takzvaného koše hlavních světových jmen, kde jsou dosud čtyři měny – dolar, euro, libra a jen. Jüan se k nim připojí v říjnu 2016. Čínská měna musela splnit dvě kritéria, aby se mohla stát hlavní světovou měnou – jde o použitelnost a objem exportu. Zatímco hledisko exportu zpochybňuje málokdo, s použitelností si už analytici tak jistí nejsou. Peking podle agentury Reuters vyvíjel značné diplomatické úsilí, aby jüan do koše měn prosadil. Cílem je totiž snížit závislost na americkém dolaru. „Bude zajímavé sledovat, jak rychle budou této měně škodit podpůrná opatření ze strany čínské centrální banky. Nakonec také Čína se bude snažit oslabením své měny pomáhat svému zahraničnímu obchodu. Strategie ‚ožebrač svého souseda‘ je totiž stále v kurzu,“ zhodnotil Cihlář. Dojde k vyšší aktivitě s čínskou měnou a vzrostou objemy obchodů, očekává Frayer. „Jüan ale bude muset být plně volně plovoucí měnou bez jakýchkoliv omezení s jejím obchodováním,“ řekl Frayer. Čína ovlivňuje svět To, že se z Číny stal jeden z dominantních ekonomických hráčů, samozřejmě ovlivňuje trhy globálně. „Její slábnoucí růst se rychle projevuje i v dalších regionech,“ uvedl Šimara. Podle Sklenáře sice Čína není jediným faktorem, který hýbe globálními trhy, jde však o spotřebitele číslo jedna v oblasti kovů. „Pak má zpomalení růstu dopad,“ uvedl. „Útlum čínského průmyslu postihl zejména producenty komodit, kteří musí v ostrém konkurenčním boji výrazně zlevňovat svou produkci. Nejvíce patrné je to na cenách železné rudy, hliníku či mědi,“ doplnil Šimara. „Růst globální ekonomiky se jednoduše už nemůže spoléhat na tak štědré růstové příspěvky od Číny,“ shrnul Cihlář. Svět chce ovlivňovat i zřízením Asijské banky pro investice do infrastruktury (AIIB). Vznik navrhla Čína už v roce 2013, počátkem letošního roku zveřejnila seznam zakládajících členů a 25. prosince byla formálně založena. Instituce má sloužit pro financování výstavby silnic, železnic, elektráren či telekomunikačních sítí v Asii. Největším akcionářem v ní má být právě Čína, která slíbila, že poskytne většinu počátečního kapitálu ve výši 50 miliard dolarů (1,3 bilionu korun). Vedle asijských států se bankovního projektu účastní i Velká Británie, Německo nebo Francie. Proti se staví Spojené státy americké, podle kterých by mohlo jít o konkurenci Světové banky. Miliardy v Česku Svět je pro Čínu z hlediska investic důležitý. Dobře je to vidět i v českém prostředí, kde bylo v souvislosti s návštěvou premiéra Bohuslava Sobotky i prezidenta Miloše Zemana v Číně ohlášeno několik obchodů. V první vlně tak měly čínské firmy v tuzemsku koupit, nebo oznámit koupi podílů ve firmách za miliardy korun, podle prezidenta za zhruba deset miliard korun. Čínská finanční a energetická skupina CEFC investovala do fotbalové Slavie Praha nebo koupila podíly ve společnosti Travel Service a skupině tuzemských pivovarů Lobkowicz. V Praze se také otevřela pobočka Bank of China a Sobotka si myslí, že by se Praha mohla stát centrem čínských finančních institucí pro střední a východní Evropu. Rok českých námluv v Číně. Jak si při lákání miliard stojíme? „Číňané hledají skrze investice v České republice bránu do Evropy. Pokud se tento model osvědčí, mohou čínské investice u nás v budoucnu výrazně růst. Pak by tyto investice mohly viditelně pomáhat k růstu české ekonomiky,“ uvedl Cihlář. Zatím je ale situace omezená. Přímých čínských investic v České republice ani přes nedávnou zvýšenou aktivitu není příliš mnoho, upozornil Šimara. Podle Frayera je z hlediska zahraničního obchodu výraznější nepřímý dopad přes Německo, český export do Číny totiž představuje jenom jedno procento. „Německo je našim hlavním obchodním partnerem a jeho vývozy do Číny jsou mnohem podstatnější,“ uvedl Frayer. Miliardové dohody během roku zazněly i v jiných zemích. Například ve Velké Británii měly být uzavřeny smlouvy v hodnotě čtyřiceti miliard liber. Investice se na britských ostrovech dotknou i jaderné elektrárny.


source: fineweb

text: Aktivisté Greenpeace v maskách předsedů vlád České republiky, Slovenska, Polska a Maďarska oslavovali před summitem v Bratislavě 20. výročí vzniku Visegrádské čtyřky. Na místo konání summitu přinesli obrovský dort se vzkazem účastníkům. Podle Greenpeace by měly být země V4 aktivnější v ochraně klimatu, což jim může přinés výhody nejen v podobě lepšího stavu životního prostředí, ale i ekonomiky a energetické bezpečnosti.


source: CulturaX

text: Mám takovou menší novinku,která ale znamená hodně,pro nás,fanoušky. Dozvěděla jsem se,že Avril UŽ V ZÁŘÍ minulého roku stihla nafotit photoshoot pro její PARFÉM,který má vyjít tento rok asi v listopadu. Včera Avril v Los Angeles fotila nový photoshoot pro novou kolekci Abbey Dawn. Nejen,že můžeme vidět nové trička,kalhoty a už i BOTY Abbey Dawn ale pokaždé jinak nastylizovanou Avril. Tenhle photoshoot bude skvělý,vím to,jen musíme doufat,že tu bude co nejdřív. Určitě jste si toho už všimli, že na nově je upoutávka na film Úsměv Mony Lisy a u ní hraje Avrilina písnička When You ́re gone. Předtím hrála i písnička The Best Damn Thing ale ten film už jsem zapomněla a ještě znělka Sk8er Boy. To je super, že je to i v Telce.


text: Popron.cz - Kolektiv - Já, JůTuber 2, KNIHA - Knihy - Výprodej - DVD, CD, LP, hudba, video. Hračky, vše pro domácnost. Dárky › Výprodej › Knihy › Kolektiv - Já, JůTuber 2, KNIHA Kolektiv - Já, JůTuber 2, KNIHA Kód produktu: 1004382 Staň se hvězdou internetu! JůTubeři už podruhé :) Nahlédněte do světa internetových videí i do soukromí našich úspěšných JůTuberů! Chcete vědět, jak začínal Expl0ited a kde čerpá inspiraci Makyna016? Proč Martin Rota vylezl na Kilimandžáro? Existuje challange, kterou by Fallenka nepřijala, a co dělá House z MinecraftBox CZ, když nehraje hry? V pokračování úspěšného bestselleru se dozvíte i to, jestli se Manuel Středa stane hvězdou YouTube...


E-mail zadám nějaký, který již vlastním - řekněme pepa.nos@seznam.cz. A jaké že tam má být heslo? K tomu mailu? To bych jim dávat nechtěl. Nebo si nějaké mám vymyslet a to bude později použito ve službě send-to-pocketbook?


source: wikipedia

text: Afrika ( , , , (Afrīqiyā), (Äfəriqa), ) je třetí největší kontinent (po Asii a Americe) s celkovou rozlohou přes 30,3 mil. km2, což představuje 20,3 % celkového povrchu souše na Zemi; včetně ostrovů pokrývá 6 % celkové rozlohy Země. Rozkládá se jižně i severně od rovníku převážně na východní polokouli. Z větší části je obklopena oceány, na východě Indickým oceánem a na západě Atlantským oceánem. Na severu se nachází Středozemní moře, které odděluje Afriku od Evropy. V oblasti Suezské šíje je tento kontinent spojen s Euroasijskou deskou. Světadíl zahrnuje četné klimatické oblasti. Je to jediný kontinent, který se táhne od severních mírných zón až po jižní mírné zóny. Velkou část pevniny tvoří pouště (Sahara, Kalahari), polopouště a savany. V centrální části se pak nacházejí deštné pralesy (Africký deštný prales). V 53 afrických státech žije celkem přes 1,2 miliardy obyvatel (2016), což činí 16 % celkové populace Země. Populace je zde nejmladší mezi všemi kontinenty, střední věk v roce 2012 byl 19,7 roku, kdežto celosvětový medián byl 30,4 roku. Podle velikosti území je největší zemí tohoto světadílu Alžírsko, podle počtu obyvatel Nigérie. Střední východní Afrika je široce přijímána jako místo původu lidí a velkých lidoopů, o čemž svědčí objevy nejranějších hominidů a jejich předků, které jsou datovány do doby před sedmi milióny let a zahrnují druhy rodů Australopithecus, Homo habilis (člověk zručný), Homo ergaster (člověk dělný) a Homo rudolfensis (člověk východoafrický), spolu s nejstaršími nálezy moderního člověka (Homo sapiens) nalezenými v Etiopii, které jsou z doby před 200 000 lety. Etymologie Název kontinentu pochází od starých Římanů, kteří používali pro severní část kontinentu, zhruba odpovídající dnešnímu Tunisku, jméno Africa terra („země Aferů“). Původ jména je ale neznámý a existuje řada teorií, jak latinské jméno Afri (v jednotném čísle Afer) vzniklo. Geografie Poloha a rozloha Afrika je svou plochou 30 368 000 km2 třetí největší světadíl. Druhý největší (po Asii) by byl v případě rozdělení Ameriky na dva kontinenty, Severní a Jižní Ameriku. Světadíl jako jediný na světě leží na severní, jižní, západní i východní polokouli současně. Převážná část však leží na polokouli východní. Africký kontinent má atypicky pravidelný, nepříliš členitý obrys a oproti dalším kontinentům má rovněž malý počet ostrovů (největším je Madagaskar), a také nízký počet poloostrovů (největším je Somálský poloostrov). Břehy kontinentu omývá Atlantský a Indický oceán. Od Evropy ji odděluje Středozemní moře a nejblíže jsou k sobě oba kontinenty v Gibraltarském průlivu (14 km). S Asií je Afrika spojena Suezskou šíjí (120 km), jižně od Suezské šíje pak oba kontinenty odděluje Rudé moře. Krajní body Nejzazší body včetně ostrovů Povrch Většina kontinentu leží na africké litosférické desce, pouze menší východní část na somálské litosférické desce. Povrch obou desek se výrazně liší; na africké se nachází převážně tabule obklopené pánvemi, kdežto na pohyblivější somálské desce je povrch hornatý, s množstvím sopek. Nejvyšším horským masívem je sopka Kilimandžáro (5895 m n. m.). Hranici mezi deskami tvoří středoafrická příkopová propadlina a v ní jezera Malawi a Tanganika. Nerostné suroviny Světadíl má bohaté zásoby nerostných surovin. Odhaduje se, že v Africe se nachází 90 % světových zásob kobaltu, 90 % zásob platiny, 50 % zásob zlata, 98 % zásob chromu, 70 % tantalu, 64 % manganu a jedna třetina zásob uranu. Mimo to se zde nachází diamanty, zemní plyn, tuha, měď a další suroviny. Vodstvo Afrika spadá do úmoří dvou oceánů, Atlantského a Indického. Třetina povrchu Afriky jsou bezodtokové pánve. Nejdelší řeka je Nil, ale nejvodnatější a zároveň druhá nejdelší řeka je Kongo. Další velké řeky jsou Niger a Zambezi. Nachází se zde i velká jezera převážně tektonického původu, např. Viktoriino jezero (také Ukerewe) a již zmíněné Malawi a Tanganika. Jsou zde koryta řek, která jsou po většinu roku vyschlá a až v období dešťů se zaplňují; taková koryta se nazývají vádí. Podnebí Zhruba střední část Afriky, kolem rovníku, se nachází v tropickém podnebném pásu. Většina světadílu se nachází v tropickém klimatu mezi obratníky Raka a Kozoroha. Ve vnitrozemní oblasti rovníku, pokryté pralesem, je ekvatoriální podnebí, v přímořské oblasti pak tropické monzunové podnebí. Pás Sahelu a jižní část Afriky v okolí Botswany se nacházejí v semiaridním podnebí. Oblasti Sahary, Namibské pouště či Danakil se nacházejí v aridním podnebí. Pouze nejsevernější a nejjižnější přímořské oblasti se nacházejí v středozemním podnebí. Afrika je světadíl s nejvyššími průměrnými teplotami. V Libyi byl v roce 1922 údajně naměřen teplotní rekord, když byla zaznamenána teplota 58 °C, ale v roce 2013 byl tento rekord zpochybněn. Povrch kontinentu tvoří ze 60 % pouště a suché oblasti. V subsaharské Africe nastává každoročně v srpnu období dešťů, které v některých částech přetrvává až do března. Sníh se na africkém území vyskytuje pouze na vrcholcích hor, pravidelně sněží jen na pohoří Atlas. Ekologie Dle Programu OSN pro životní prostředí je Afrika zasažena odlesňováním dvakrát více než je celosvětový průměr – ztrácí čtyři miliony hektarů lesů ročně. 65 % zemědělské půdy, 31 % pastvin a 19 % lesů je zasaženo degradací půdy a 77 % území erozí půdy. Například Madagaskar přišel lidskou činností o 90 % svých lesů. Na africkém území se nachází přes 3 000 chráněných území (okolo 240 milionů hektarů). Fauna Afrika se může pochlubit největší kombinací hustoty a „rozmezím volnosti“ populací volně žijících živočichů, a také rozmanitostí divokých populací po otevřených pláních se pohybujících velkých masožravců (jako jsou lvi, hyeny a gepardi) i býložravců (například buvoli, sloni, velbloudi a žirafy). Je také domovem zvířat džungle – hadů, primátů a vodních živočichů, jako jsou krokodýli a obojživelníci. V historii se na tomto kontinentu nacházely největší počty druhů megafauny, neboť byly nejméně postiženy vymíráním v pleistocénu. Africké geografické rekordy Dějiny Pravěk (2 000 000 – 5 000 let př. n. l.) Afrika je nejstarším obydleným územím na Zemi a všeobecně se má za to, že lidský druh se vyvinul na území dnešního afrického kontinentu. Před 30 miliony let žil v oblasti dnešního egyptského města Fajjúm předek člověka pojmenovaný Aegyptopithecus. Zhruba před 6–8 miliony let se na území Afriky oddělila vývojová větev moderních šimpanzů (Panina) a lidí (Hominina). Mezi první příslušníky samostatné lidské vývojové linie po oddělení od předků šimpanzů by mohly patřit rody Sahelanthropus, Orrorin a Ardipithecus, nalézané v Čadu, Keni a Etiopii. Před 4,2–1,3 miliony let pak obývaly východní, střední i jižní Afriku různé druhy rodu Australopithecus a zhruba před 2,5 miliony let se objevili i první zástupci rodu Homo. Prvními typy byly prvotní formy Homo habilis (člověk zručný) a Homo rudolfensis (člověk východoafrický), kteří byli předky druhu Homo ergaster (člověk zručný), jež se začal objevovat v období 1,8 milionu let př. n. l. Tento druh již používal oheň a pěstní klín. Na území dnešní Keni a Tanzanie se nalezly pozůstatky druhů Homo erectus (člověk vzpřímený) a Homo heidelbergensis (člověk heidelberský). Archaický hominin Homo naledi žil před 300 000 v Africe vedle prvních moderních lidí druhu Homo sapiens. Nálezy druhu Homo sapiens (člověk moudrý), které byly objeveny po celém kontinentu, vykazují rysy typické pro budoucí typ afrického pravěkého člověka. Nejstarší nalezené africké jeskynní malby sahají do období 50 000 let př. n. l. Důkazy o výrobě nástrojů naznačují, že je afričtí pravěcí lidé vyráběli již v období 38 000–26 000 let př. n. l. Neolit započal v období 8 000 let př. n. l., v něm je již užívána mikrolitická industrie (pomongwaská, nachikufanská a další kultury). Hlavní rozkvět měla industrie v údolí Nilu, v dnešní západní Nigérii a v pralesích dnešního Kamerunu. V téže době si severoafrické kultury osvojily hrnčířství a chov dobytka, a přešly k zemědělství. O tisíc let později se neolitická revoluce začala šířit také do subsaharské Afriky. Hlavními plodinami tehdy byly čirok a proso. V období 6 000 let př. n. l. je možné začít mluvit o odlišných lidských typech: sansko-khoinský, který žil ve stepích jižní a východní Afriky, pygmejský, jenž žil v tropických lesích, negroidní v subsaharské Africe, eurasijský mediterrání v severní Africe. V období 5 000 let př. n. l. se z Asie rozšířil chov koz a ovcí a začala vznikat první stálá sídla, jako Fajjúm. S blížícím se přelomem našeho letopočtu začali Afričané užívat železo. Od 1. do 3. století n. l. již probíhala doba železná. Starověk (5 000 př. n. l. – 500 n. l.) Ve starověku se civilizace rozvíjely především na území severní Afriky a byly výrazně propojeny se starověkým Orientem. To platilo především pro říše v Núbii (města Meroe, Napata, Kerma) a pro starověký Egypt. Nejmocnější říší byl Egypt, který existoval s proměnlivým vlivem na tehdejší civilizace od období 3300 př. n. l. až do roku 343 př. n. l. Egypt byl první africkou státní formou – jeho základy byly položeny na území Horního Egypta, v Cenejském království, které později dobylo území Dolního Egypta a vytvořilo tak ucelený státní útvar. Ve 3. tisíciletí př. n. l. navázal Egypt obchodní spojení s východoafrickou zemí Punt. V 7. století před naším letopočtem, během období řecké kolonizace, vznikly na území severní Afriky kolonie, například Naukratis, Kyréna nebo Apollonia. Tyto kolonie daly vzniknout oblasti Kyrenaika, což je část dnešní Libye. V severozápadní části Afriky vznikaly městské státy Féničanů, kupříkladu Kartágo. Pozdější civilizací bylo i východoafrické Aksumské království, které jako první africký stát ve čtvrtém století našeho letopočtu přijalo křesťanství. V 6. století n. l. křesťanství přijala i etnika žijící v Núbii (koptové a etiopové) a jejich víra dala vzniknout koptské a etiopské církvi. Od roku 146 př. n. l. byla území Egypta a přímořské severní Afriky (berberské království Numidie, Kartágo či území kmene Libu) postupně dobyta Římany a vznikla římská provincie Afrika. Roku 439 zde založili království germánští Vandalové. V šestém století našeho letopočtu se toto území stalo provincií Byzantské říše a v 7. století důsledkem islámské expanze provincií Arabské říše. Zatímco Egypt byl Araby dobyt již roku 641, Maghreb až kolem roku 690. Na území Sahelu vznikla města Tichit (Dhar Tichitt) a Walata jako zakládající centra obchodní transsaharské cesty. Město Tichit bylo ve 4. stol. n. l. začleněno do Ghanské říše. Okolo roku 300 př. n. l. došlo k založení další zastávky transsaharské stezky, města Djenné. Subsaharské území bylo v tomto období civilizačně méně rozvinuté a místní státní útvary začaly vznikat až od devátého století našeho letopočtu. Zpracování železa, které bylo v severní Africe známo již před naším letopočtem, se v subsaharské Africe rozšířilo až v období mezi prvním a pátým stoletím našeho letopočtu. Ve starověku také začala migrace protobantuů a později Bantuů na území západní a jižní Afriky. Období samostatného vývoje V období od zhruba 500 n. l. do 1500 n. l. lze mluvit o samostatném vývoji Afriky či o africkém středověku. V severní Africe se reformovaly staré říše a ve 12. století vzniklo například Etiopské císařství. V 7. století došlo k masivní arabské migraci do severní Afriky, která pokračovala mezi 7. a 9. stoletím jižně podél Rudého moře. Důsledkem islámské expanze došlo v Egyptě a Núbii k rychlé arabizaci, ale jen k pozvolné islamizaci. V Maghrebu byl postup Arabů pomalejší a docházelo zde naopak k rychlé islamizaci, ale pomalé arabizaci. Berbeři dlouho odmítali arabskou nadvládu a v 11. století dynastie Almorávidů zcela ovládla západní část severní Afriky (dnešní Maroko a jih Španělska). Po nich nastoupily další berberské dynastie, Almohadové, Marínovci a Vattásovci. Arabové se v této oblasti dostali k moci až v 16. století s nástupem dynastie Saadů (po nich již nastoupili Alawité, kteří vládnou Maroku dodnes). Od 10. století se ze západu severní Afriky (hlavním městem bylo Mahdia, ležící v dnešním Tunisku) rozpínal arabský Fátimovský chalífát (vyznávající učení Ismá'ílíja), který postupně ovládl severní Afriku, Levantu a Hidžáz. Ve 12. století se nadvlády nad severní Afrikou znovu chopili blízkovýchodní Arabové pod vedením kurdské dynastie Ajjúbovců a ve třináctém století byl ustaven Mamlúcký sultanát. Mezi 13. a 14. století proběhla druhá vlna arabské migrace, tentokrát na území dnešních států Súdán a Čad. V 15. a 16. století severní Afriku dobyli Osmané. V této historické etapě vznikla na území subsaharské Afriky celá řada nových státních útvarů. Epicentra zrodů států v subsaharské Africe lze seřadit do pěti oblastí: Oblast dnešního Súdánu, Sahelu a Senegalu Ghanská říše, rozmach v 6. století Mezi řekou Niger a Čadským jezerem nejpozději od 9. století působily Hauské městské státy (existovaly až do 19. století, kdy byly začleněny do Sokotského sultanátu) říše Kanem, v 9. století říše Tekrúr, v 9. století říše Mali, v 11. století Mossijská království, 12. století Songhajská říše, v 15. století říše Bagírmi, Wadaj a Wolof, ve 14. století Oblast meziříčí řek Limpopo a Zambezi království Mutapa či Monomotapa, v 15. století v jižní Africe bylo prvním státem království Mapungubwe, které existovalo mezi 11. a 12. stoletím. Po jeho pádu v regionu dominovalo království Velké Zimbabwe Konžská pánev Konžské království, ve 14. století státy Lumbů a Lundů, v 15. století Pásmo guinejského pobřeží městské státy Akanů, Fonů či Eweů, ve 12. až 15. století říše Ojo neboli říše Jorubů, v 15. století Beninská říše, v 12. až 19. století Oblast Velkých jezer království Buňoro-Kitara, v 15. století Buganda, ve 14. století Rwanda, v 15. století Konec samostatného vývoje Zatímco severní Afrika byla Evropanům známa již od starověku, objevování subsaharské Afriky začalo až v 15. století v tzv. Věku zámořských objevů. Evropané se soustředili především na vytváření přístavů a obchodních stanic v přímořských částech Afriky. Objevování vnitrozemí bylo v této době ponecháno arabským obchodníkům s otroky. Historici odhadují, že arabský obchod s otroky znamenal odvlečení až 18 milionů Afričanů z území navazujících na transsaharskou cestu. Evropané do vnitrozemí pronikli až v 19. století, nicméně do obchodování s otroky se zapojili již v období raného novověku. Podle odhadů v období 15. až 19. století Evropané zajali a přes Atlantik odvezli mezi 7 a 12 miliony Afričanů. Cílovou destinací byly hlavně Karibik a území USA. Na obchodu s otroky participovaly lokální království (např. Dahomejské království nebo říše Oyo, které měly na otroctví postavené své hospodářství). Nicméně zájem o nové otroky v 19. století již upadal a obchod s nimi přestával být výnosný. Tomu dopomohly i nové zákony zakazující otroctví (například ve Spojeném království v roce 1833 s výjimkami a roku 1843 zcela, v USA roku 1863). Do poloviny 19. století bylo Evropany iniciováno a podepsáno padesát dohod s lokálními africkými vládci o zákazu obchodování s otroky. V Mauritánii, kde bylo otroctví zrušeno v roce 1981, žije stále (v roce 2020) v otroctví až 600 tisíc lidí. Mezi lety 1881 a 1914 proběhl tzv. závod o Afriku, kdy si evropské dobové mocnosti rozdělily 90 % území Afriky (do roku 1870 přitom zabraly pouze 10 % území). V roce 1914 byly jedinými dvěma nezávislými státy Etiopie a Libérie. Diplomatická dohoda o rozdělení Afriky byla dojednána na Berlínské konferenci (1884–1885). Hlavními kolonizátory byly Francouzská republika, Britské impérium a Portugalské království. Svůj podíl však získaly i Belgické království, Italské království a Německé císařství. Africké státy tím přešly plně do správy evropských mocností, které do území nasadily vlastní správce, úředníky a vojáky. V koloniích zaváděly své úřední jazyky, měny, místní názvy a zvyky. Většinu kvalifikované práce mohli vykonávat jen Evropané, kteří se rovněž stali vlastníky většiny půdy a přírodních zdrojů. Ekonomiky kolonií navázaly výhradně na své vlastní trhy. Na dříve pestře rozdělených kmenových a etnických celcích vznikaly ohromné koloniální správní celky (viz belgické, britské, francouzské, německé, italské, španělské nebo portugalské kolonie). Moderní dějiny Od začátku 20. století probíhal proces dekolonizace. V roce 1910 získala, jako první koloniální stát, jistou podobu nezávislosti Jihoafrická unie. Do roku 1961 však zůstávala britským dominiem. V roce 1961 byla vyhlášena Jihoafrická republika (JAR) a byla potvrzena její plná nezávislost na Spojeném království. Nicméně již od roku 1948 v JAR platil rasově-segregační režim apartheidu, který původní obyvatelstvo uzavíral ve vyhrazeném území tzv. bantustanů a nepřiznával jim stejná politická práva jako evropskému obyvatelstvu země. Režim padl až v roce 1994. V získávání nezávislosti následovaly: Egyptské království (1922) a Kyrenaika (1949). První tři státy byly původně koloniemi Spojeného království, které se kolonií začalo zříkat nejdříve. V 50. letech 20. století získaly nezávislost ještě Libyjské království (1951), Súdán (1956), Tunisko (1956), Maroko (1956–1958), Ghana (1957) a Guinea (1958). Nejvíce států získalo nezávislost roku 1960 (Rok Afriky), kdy získalo nezávislost dalších 14 států. V 60. letech se tedy svých nároků musely vzdát i ostatní koloniální velmoci. Nejdéle si své kolonie drželo Portugalsko, a to až do 70. let, kdy se jich neochotně vzdalo až po krvavých válkách. Od 50. let 20. století se nespokojené nálady v podmaněných státech i v důsledku oslabení evropských mocností po druhé světové válce obrátily v řadu bojů za nezávislost. Mnoho z nich se proměnilo do regulérních válek, například povstání Mau Mau v Keni (1952–1960), Alžírská válka (1954–1962), portugalská koloniální válka, angolská válka za nezávislost (1961–1974), válka za nezávislost Namibie (1966–1990) a další. Války obvykle vedly k vyhlášení nezávislosti a k nedemokratickým režimům afrického nacionalismu. V logice bipolárního světa studené války se nové režimy musely přimknout k jedné z velmocí, ke Spojeným státům americkým nebo Sovětskému svazu. Vzhledem k nenávisti k bývalým kolonizátorům ze západní Evropy nové režimy raději volily ekonomickou a vojenskou spolupráci se SSSR podmíněnou přechodem k socialismu. Úpadek SSSR v 80. letech 20. století vedl – často tytéž vládce, kteří dříve hlásali socialismus – k příklonu k západním státům a k navázání obchodních styků se západními investory. Kvůli rozvráceným ekonomikám odstřiženým od evropských trhů, odlivu kvalifikovaných pracovníků, svárům mezi různorodými etniky uzavřenými v koloniálních hranicích a dalším problémům se dekolonizované země často propadaly do ozbrojených konfliktů a občanských válek. Šlo např. o následující konflikty, které nezřídka vypukly ihned po ukončení válek za nezávislost: občanská válka v Rhodesii (1964–1979) nigerijská občanská válka (1967–1970) občanská válka v Angole (1975–2002) občanská válka v Čadu (1979–1982) občanská válka v Mosambiku (1976–1992) občanská válka ve Rwandě (1990–1993), jež vyústila v genocidu etnika Tutsiů první (1955–1972) a druhá súdánská občanská válka (1983–2005) občanská válka v Somálsku (1991–současnost) první (1996–1997) a druhá válka v Kongu (1998–2003) první (2002–2007) a druhá občanská válka v Pobřeží slonoviny (2010–2011) konflikt v Dárfúru (2003–současnost) válka v deltě Nigeru (2004–současnost) a další Od roku 2010 se Nigérie a okolní státy potýkají s vlnou teroristických útoků islamistické skupiny Boko Haram vyznávající wahhábismus a salafíju. Mezi lety 2010 až 2012 otřásla arabskou severní Afrikou vlna protestů, povstání a revolucí zvaná Arabské jaro. Politické otřesy v regionu vedly k odstoupení či svržení hlav států v Egyptě, Libyi a Tunisku. V Libyi vzápětí vypukla občanská válka (2011), která vedla k pádu dosavadního režimu Muammara Kaddáfího, a následně další občanská válka (2014–současnost) mezi čtyřmi stranami soupeřícími o moc. Od roku 2020 probíhá vlna vojenských převratů ve frankofonních zemích Afriky (zejména v pásu Sahelu). K převratům došlo v Guineji, Mali, Súdánu, Čadu, Burkina Fasu, Nigeru a Gabonu. Někteří analytici dávali vinu za převraty tzv. politice Francafrique, tj. jistému neokoloniálnímu chování Francie ve svých bývalých koloniích. Dle této teorie vyvíjela Francie snahy o vojenskou a ekonomickou podporu vládců, kteří zajišťovali vliv a zájmy Francie v tamních zemích, a to bez ohledu na zájmy obyvatel. Jiní ukazovali na destabilizaci regionu způsobenou Ruskem prostřednictvím Wagnerovy skupiny. Ta operuje v celé řadě afrických zemí, například ve Středoafrické republice, Mali, Nigeru nebo v Sudánu. Demografie Africká populace se zvýšila z 229 milionů v roce 1950 na 630 milionů v roce 1990, a na více než 1,1 miliardy v roce 2013. Odhady mluví o budoucím nárůstu populace v Africe, kdy by v roce 2050 měla mít 2,4 miliardy a v roce 2100 až 4,18 miliardy obyvatel. Populační růst by měl probíhat především v zemích subsaharské Afriky. Při současném trendu by se střední délka života měla ze současných 59 let posunout na 70 let v roce 2050. Afrika tak má velmi mladou populaci. Každoročně zde rodí 16 milionů mladistvých matek (ve věku 15 až 19 let) a obdobnému počtu dívek je zde odepřeno školní vzdělávání. Současně aktuální průměr počtu dětí je v Africe 5,2 na jednu matku (oproti 1,6 v Evropě). Pouze 56 % obyvatel je v tzv. produktivním věku. Obyvatelstvo Afriky tvoří převážně černoši. Zimbabwe a Jihoafrická republika si udržují malé, ale významné menšiny bělochů a Asiatů. Státy v severní Africe mají arabské většiny. Afrika je domovem celé škály různých náboženských skupin. Křesťanství a islám jsou výrazně zastoupeny v mnoha zemích, zatímco další země si udržují regionálně jedinečné kmenové zvyky a obyčeje. Etnika Mluvčí bantuských jazyků (Bantuové) dominují v jižní, centrální a jihovýchodní Africe. Ve starověku migrovali ze své původní domoviny v západní Africe a rozšířili se takřka po celé subsaharské Africe. V části východní Afriky žijí mluvčí nilských jazyků. Na východě, v oblasti Svahilského pobřeží, žijí mluvčí svahilštiny a roztroušeně také zbylí domorodí obyvatelé jižní Afriky, Křováci (Khoisan) a Pygmejové. V jihozápadní Africe žijí Khoikhoiové. V západní Africe žijí především mluvčí nigerokonžských jazyků (Jorubové, Igbo, Fulbové, Akani, Wolofové a Mandinkové), v menšině i mluvčí nilosaharských jazyků (Songhajci, Kanurijci a Zarma). Žijí zde i mluvčí hauštiny. Obyvatelé severní Afriky se skládají ze tří hlavních domorodých skupin: Berbeři na severozápadě, Egypťané na severovýchodě a mluvčí nilosaharských jazyků na východě. V sedmém století do oblasti přišli Arabové a rozšířili zde arabštinu a islám. Ve starověku zde pobývali i Féničané, Hyksósové, Alani, Řekové, Římané a Vandalové. Berbeři dnes žijí především v Maroku a Alžírsku. Kočovný kmen berberů Tuaregové žije v severních oblastech Sahary. V Africkém rohu žijí především Amharové a Tigrajové, kteří mluví semitskou větví afroasijských jazyků. Oromové a Somálci hovoří kušitskou větví afroasijských jazyků. Před dekolonizací, která začala v 60. letech 20. století, žilo v Africe mnoho Evropanů. Nicméně během 60. až 80. let, poté, co africké země získaly nezávislost, jich řada odcestovala zpět do Evropy (například sto tisíc Evropanů z Belgického Konga v roce 1960, v roce 1962 milion tzv. Černých noh, tedy evropských obyvatel Alžírska, nebo v roce 1975 přibližně půl milionu Portugalců z Angoly a Mosambiku). Aktuálně žije v Africe pět milionů bílých obyvatel s evropskými kořeny, z toho 4,6 milionu v JAR. V Namibii, bývalé německé kolonii, žije stále německá menšina. Od dob evropské kolonizace Afriky zde žijí i Asiaté, především obyvatelé indického subkontinentu, kteří byli dovezeni do britských kolonií. Jazyky Nejpřesnější odhady hovoří o přibližně tisíci jazyků na území Afriky. Hlavní rodiny jazyků jsou čtyři: Afroasijské jazyky jsou rodinou asi 240 jazyků, kterými mluví asi 285 milionů lidí žijících na území severní Afriky, západní Afriky, Sahelu a jihozápadní Asie. Nilosaharské jazyky jsou rodinou obsahující více než sto jazyků, kterými mluví 30 milionů lidí. Hlavní oblasti těchto jazyků jsou: Čad, Súdán, Etiopie, Uganda, Keňa a severní Tanzanie. Nigerokonžské jazyky, kterými mluví asi 350 milionů lidí, jsou rodinou pokrývající velkou část subsaharské Afriky. Jde pravděpodobně o největší jazykovou rodinu světa, co do počtu jazyků. Kojsanské jazyky obsahují asi 15 jazyků, kterými mluví v jižní Africe přibližně 360 000 lidí. Mnoho těchto jazyků je ohroženo. Lidé z kmenů Kojkojnů a Sanů jsou považováni za původní obyvatele těchto částí Afriky. Vlivem kolonialismu africké státy přijaly evropské úřední jazyky (angličtina, francouzština, portugalština, španělština, afrikánština). Důležitým jazykem, především v severní Africe, je i arabština. Domorodými jazyky se tak mluví především v běžných stycích. Některé domorodé jazyky si udržely status úředních jazyků (například svahilština, jorubština, igboština nebo hauština). Náboženství V Africe jsou nejvíce rozšířená náboženství křesťanství a islám. Podle Encyklopedie Britanika je nejrozšířenější křesťanství (45 % obyvatel) následované islámem (40 %), podle World Book Encyclopedia je pořadí největších náboženství obrácené. Zbylých 15 % Afričanů vyznává většinou tradiční domorodá náboženství či nějaké další (nejčastěji bahá'í, judaismus, hinduismus). Křesťanství proniklo do Afriky ve starověku a rychle se stalo dominantním vyznáním v Severní Africe v oblastech pod vlivem římské říše. Severní Afrika tehdy byla jednou z klíčových částí křesťanské civilizace, mimo jiné z ní vzešli minimálně tři papežové a tři učitelé církve. V 7. století pronikl do těchto oblastí islám, jehož vyznavači Severní Afriku postupně dobyli a podrobili si původní, převážně křesťanskou populaci. Ta pak slábla, zatímco islám sílil. Do dnešních dnů se ve významné míře dochovala především v Egyptě a na severovýchodě Afriky (Etiopie). Křesťanství se dočkalo nové éry rozmachu za koloniální a postkoloniální éry, kdy je misionáři šířili v jižní, centrální a částečně i ve východní Africe. Tradiční náboženství dominují především na ostrovech (Madagaskar, Mauricius), ale i v zemích jako Togo nebo Tanzanie. Kultura Africká kultura je rozmanitá a pestrá, což je dáno různorodostí etnik žijících v Africe. Současná africká kultura je ovlivněna vnitřními i vnějšími vlivy. Afrika má dlouhou tradici, která sahá hluboko do starověku, ve výrobě uměleckých předmětů. Jako každá jiná, i africká kultura si vytvořila řadu mýtů a pověstí a také svůj folklór. Hospodářství Afrika je nejméně ekonomicky rozvinutý obydlený kontinent. Zpráva o vývoji lidstva OSN z roku 2003, která celkově monitoruje 175 zemí, uvádí, že pozice od 151. místa (Gambie) do 175. (Sierra Leone) jsou všechny obsazeny africkými státy. Počátky této ekonomické situace jsou spatřovány v kolonialismu a byly dále podpořeny korupcí a despotismem. Zatímco země jako Čína, nyní i Indie a také Latinská Amerika zaznamenaly rychlý rozvoj, Afrika zůstává pozadu v zahraničním obchodě, v investicích, i v růstu kapitálu. To má mnoho důsledků – nízkou životní úroveň, násilí a politickou nestabilitu, což jsou zároveň i faktory, dále prohlubující chudobu Afriky. Největší ekonomický úspěch zaznamenaly Botswana a Jihoafrická republika, které se rozvinuly tak, že mají vlastní kurz měny. To je způsobeno jak množstvím jejich surovinového přírodního bohatství (jsou hlavními producenty zlata a diamantů), tak i dobře zavedeným právním systémem. Jihoafrická republika má také přístup ke kapitálu, trhům a technologiím. Nigérie leží na jednom z největších nalezišť ropy na světě a má nejpočetnější populaci ze všech afrických států. V současné době má také jednu z nejrychleji rostoucích ekonomik na světě. Díky rapidnímu vzestupu ekonomiky, spolu s opatřeními proti korupci, by mohla být brzy zařazena mezi „ekonomické tygry“. Politický přehled Kolonialismus měl destabilizační efekt na množství etnických skupin, což je stále cítit v africké politice. Díky evropskému vlivu nejsou národní hranice států výsledkem dohod, jak je tomu například na Arabském poloostrově, kde jsou hranice ovlivněny vojenským a obchodním vlivem. Evropské požadavky na stanovení hranic okolo jejích teritorií znamenaly rozdělení sousedících etnických skupin nebo násilné spojení tradičních nepřátel do jedné skupiny bez jakékoliv regulace násilí. Například řeka Kongo, i když vypadá jako přirozená hranice, má skupiny, které sdílí jazyk, kulturu a jiné znaky a přitom žijí na obou stranách řeky. Rozdělení země mezi Belgii a Francii izolovalo tyto skupiny od sebe. Lidé, kteří žili na Sahaře nebo v subsaharské Africe a obchodovali se vzdálenými regiony přes celý kontinent po mnoho století, najednou překračovali „hranice“, které existovaly jen na evropských mapách. Po získání nezávislosti byly státy často omezovány nestabilitou, korupcí, násilím a autoritativními režimy. Převážná většina afrických států jsou republiky, které mají nějakou formu prezidentského systému vlády. Jen pár národů v Africe bylo schopno vytvořit demokratickou vládu namísto série pučů a vojenských diktatur. Mnoho lidí užívalo svoje pozice také na to, aby rozdmýchali etnické konflikty, které vznikly během dob kolonialismu. V 70. a 80. letech 20. století byla vojenská síla v mnoha státech považována za jediný způsob, jak efektivně udržovat vládu a pořádek mezi jednotlivými národy. Od 60. do 80. let proběhlo v Africe 70 pučů a 13 vražd představitelů nějakého státu. Od získání nezávislosti do současnosti trvají různě úspěšné snahy o regionální integraci a spolupráci. Nejvýznamnější integrační organizací je Africká unie (AU), která vznikla v roce 2002 po reformě Organizace africké jednoty (OAU), založené v roce 1963. AU aktuálně sdružuje 54 afrických zemí mimo Maroka a Západní Sahary. Důležitou organizací spadající pod AU je i Africké hospodářské společenství (AEC). Mezi africké regionální organizace dále patří: ECOWAS, Jihoafrická celní unie, Jihoafrické rozvojové společenství, Mezivládní úřad pro rozvoj, Svaz arabského Maghrebu, Společný trh pro Východní a Jižní Afriku a Východoafrické společenství. Integrační organizace v Africe Politické členění Afriky Abecední seznam afrických států – de fakto nezávislý, ale neuznaný stát na území severního Somálska – částečně uznávaný stát na území Maroka Státy v částech Afriky Jižní Afrika Severní Afrika Střední Afrika Středoafrická republika Čad Demokratická republika Kongo Kongo Východní Afrika Západní Afrika Cestovatelé K významným cestovatelům Afrikou patřili např. Abú Abdallah Ibn Battúta: 1325–1353 – Battúta putoval třicet let prakticky celým tehdy známým světem. Nejprve se vydal přes severní Afriku do Káhiry, odtud přes poušť dospěl k Rudému moři. Odtud chtěl do Džiddy, ale válečné události mu to neumožnily, a tak se vrátil do Egypta. V roce 1352 podnikl poslední cestu do říše Mali. Ze Sidžilmásy se s karavanou vydal přes Saharu do Timbuktu a k řece Niger. Odtud zpět přes pohoří Ahaggar a oázu Tuát se vrátil v roce 1353 do Maroka. David Livingstone: 1849 – přešel poušť Kalahari a objevil jezero Ngami 1851 – dorazil k řece Chobe a po jejím toku pokračoval až k Zambezi. 1853–1856 – vydal se na expedici, při níž podruhé dosáhl řeky Zambezi. Prozkoumal tok Zambezi až k ústí do Indického oceánu. 1855 – objevil velkolepé vodopády, které nazval na počest britské královny Viktoriinymi. 1859 – objevil jezero Malawi. 1867 – objevil jezero Tanganika a Mweru. 1868 – dorazil k jezeru Bangweulu a zjistil, že z něho vytéká zdrojnice Konga. Tím objasnil otázku pramene tohoto veletoku. 1871 – vydal se na západ, objevil řeku Lualabu a správně stanovil, že patří do povodí Konga. Stal se tak prvním člověkem, který přešel Afriku v její jižní části (z Luandy v Angole do mosambického Quelimane). Henry Morton Stanley: 1869 – vyslali jej do Afriky. Měl tam pátrat po zmizelém britském badateli Davidu Livingstoneovi. 1871 – vyrazil ze Zanzibaru, ostrova na pobřeží dnešní Tanzanie, aby hledal Livingstonea. 1871 – našel Livingstonea v Ujiji na břehu jezera Tanganika. 1874–1877 – cestoval na západ od jezera Tanganika podél řeky Lualaba. Ta se vlévá do Konga, po němž doplul až k moři. 1879–1884 – podnikl výpravu pro belgického krále Leopolda II. Ve středoafrické džungli založil Svobodný stát Kongo. 1887–1889 – se vypravil na poslední dobrodružství ve službách súdánského paši Emina. Pozoruhodné byly i některé výpravy českých cestovatelů, např. Emil Holub: 1872 – odjel poprvé do jižní Afriky. Zde pracoval sedm let jako lékař v diamantových polích, aby získal prostředky k cestě do neznámého afrického vnitrozemí. Nehoda a nemoc mu však zabránily dosáhnout cíle. Přesto shromáždil na této cestě bohatý a v té době ojedinělý etnografický materiál. 1883 – se dostal daleko na sever od Zambezi, kde mu však ze spleti příčin zmařili další výzkum příslušníci domorodého kmene Mašukulumbů, kteří sházeli ze skály všechny jeho vědecké přístroje i cenné záznamy. Pavel Jáchym Šebesta: 1912–1916 – působil jako misionář v Mosambiku v oblasti řeky Zambezi. 1929–1930 – v tehdejším Belgickém Kongu studoval v oblasti řeky Ituri středoafrické Pygmeje. 1934–1935 – cestoval z Mombasy přes Nairobi k Albertovu jezeru a dále do Belgického Konga, kde u řeky Ituri žil v táborech bambutských kmenů. 1949–1950 a 1954–1955 – další cesty do afrických tropických pralesů spojené s výzkumem Pygmejů. Adolf Parlesák: 1929–1930 – s Aloisem Polákem jeli na kolech podél Nilu do Súdánu a Habeše. 1935–1936 – působil ve funkci válečného poradce habešské armády. Jiří Hanzelka s Miroslavem Zikmundem: 1947–1950 – podnikli cestu do Afriky a Jižní Ameriky. Z této cesty bylo rozhlasem odvysíláno přes 700 reportáží. Na této cestě udělali velké množství fotografií a natočili značné množství filmového materiálu, jehož dokumentární cena je značná. Ladislav Mikeš Pařízek: 1959 – jako první na světě objevil a popsal prameny řeky Niger. Josef Vágner: 1965 – založil ZOO Safari ve Dvoře Králové specializované na africkou zvířenu, kde byl ředitelem. Zoologickou zahradu sám zásoboval zvířaty, která odchytával na svých afrických expedicích. Jeho knihy, soustřeďující se na Afriku, byly publikovány v sedmi jazycích. Kniha Safari pod Kilimandžárem pak získala v Lipsku v roce 1979 ocenění Zlatá kniha. Expedice Lambaréné: 1968 – studentská expedice do nemocnice Alberta Schweitzera v gabunském Lambaréné, kam vezla zásilku léků. Odkazy Reference Související články Dějiny Afriky Africká hudba Africká unie Gangnihessou Externí odkazy afrikaonline.cz - český portál věnující se Africe Kontinenty


Trápí vás tenká, suchá a vrásčitá pokožka? Ráda nosíte hluboké výstřihy, ale nechcete ukazovat vrásky ve svém dekoltu? Hladká...


text: Poptávka po uhlí se příští rok zvýší | iUHLI.cz 21.12.2020 v 9:59 Mezi roky 2018 a 2020 se poptávka po uhlí podle agentury sníží o bezprecedentních sedm procent, respektive o 500 milionů tun. Foto: pixabay.com Globální poptávka po uhlí se po letošním rekordním propadu způsobeném koronavirovou pandemií příští rok zvýší o 2,6 procenta. Ve zprávě o situaci na trhu to dnes předpověděla Mezinárodní agentura pro energii (IEA). Zájem o uhlí bude podle ní důsledkem oživení světové ekonomiky. Letos poptávka klesla o pět procent. "Před pandemií jsme na rok 2020 očekávali nízký nárůst poptávky, ale byli jsme svědky nejprudšího propadu spotřeby uhlí od druhé světové války," uvedl Keisuke Sadamori, který má v IEA na starosti energetické trhy a bezpečnost. Spojené státy a Evropa by příští rok mohly vykázat první nárůst spotřeby uhlí za téměř deset. I tak ale bude spotřeba zhruba na úrovni roku 2019. IEA odhaduje, že se poptávka po uhlí do roku 2025 vyrovná přibližně na 7,4 miliardy tun.


text: ID článku: 196955 Tento článek popisuje postup konfigurace a vlastní nastavení souborů cookie nastavení Internet Explorer 5. Soubor cookie je soubor, který je vytvořen webový server, který ukládá informace o vás a vašich preferencích. Další informace o souborech cookie klepněte na následující číslo článku znalostní báze Microsoft Knowledge Base: 260971Tento článek pojednává o následujících tématech: (http://support.microsoft.com/kb/260971/EN-US/ )Popis souborů Cookie 283185 (http://support.microsoft.com/kb/283185/EN-US/ )Správa souborů cookie v aplikaci Internet Explorer 6 Jak získat přístup k nastavení souborů cookieChcete-li zobrazit nebo změnit nastavení souborů cookie, postupujte takto: Přizpůsobení nastavení souborů cookie pro jednotlivé zóny zabezpečeníMůžete nastavit vlastní nastavení souborů cookie pro jednotlivé zóny zabezpečení. Chcete-li tak učinit, postupujte takto: Přizpůsobení nastavení pro použití relace nebo trvalé soubory cookieSoubory cookie relací jsou odstraněny při ukončení aplikace Internet Explorer. Persistentcookies zůstávají v počítači. Přizpůsobení nastavení pro použití trvalých souborů cookie Přizpůsobení nastavení pro použití souborů cookie relací Pokud se zobrazí chybová zpráva oznamující, že nejste schopni přijímat soubory cookie, naleznete v následujícím článku znalostní báze Microsoft Knowledge Base: 175662 (http://support.microsoft.com/kb/175662/EN-US/ )Chybová zpráva: Nejsou přijímány soubory cookie ID článku: 196955 - Poslední aktualizace: 23. listopadu 2013 - Revize: 5.0 Strojově přeložený článek DŮLEŽITÉ: Tento článek je přeložen pomocí softwaru na strojový překlad Microsoft. Nepřesný či chybný překlad lze opravit prostřednictvím technologie Community Translation Framework (CTF). Microsoft nabízí strojově přeložené, komunitou dodatečně upravované články, a články přeložené lidmi s cílem zajistit přístup ke všem článkům v naší znalostní bázi ve více jazycích. Strojově přeložené a dodatečně upravované články mohou obsahovat chyby ve slovníku, syntaxi a gramatice. Společnost Microsoft není odpovědná za jakékoliv nepřesnosti, chyby nebo škody způsobené nesprávným překladem obsahu nebo jeho použitím našimi zákazníky. Více o CTF naleznete na http://support.microsoft.com/gp/machine-translation-corrections/cs. Projděte si také anglickou verzi článku: 196955 (http://support.microsoft.com/kb/196955/en-us/ ) Právní omezení pro obsah znalostní báze týkající se produktů, jejichž podpora byla ukončena Tento článek byl napsán o produktech, pro které společnost Microsoft již neposkytuje nadále podporu. Článek je tedy nabízen v takovém stavu, v jakém je, a nebude již nadále aktualizován.


text: Regia Marina Obsah Historie[editovat | editovat zdroj] Regia Marina měla hrát významnou úlohu ve válce s Rakouským císařstvím, ale v tomto střetnutí žalostně zklamala. Její velitel admirál Persano se dlouhodobě vyhýbal boji a když se k němu nakonec odhodlal, byl v červenci 1866 poražen výrazně slabší rakouskou flotilou v bitvě u Visu. V bitvě ztratil obrněnou šroubovou fregatu Re d'Italia a dělový člun Palestro. Rakušané zaostávali kvalitou svých děl, a proto odvážně zaútočili klouny, čímž na mnoho let ovlivnili konstrukci válečných lodí a taktiku. Jelikož byla Itálie ještě před první světovou válkou ve spojeneckém svazku s Rakousko-uherskem, počítalo se v případě války se společnými akcemi italského a rakousko-uherského námořnictva z Messiny. Tak mělo být zabráněno převozu vojáků z francouzských kolonií do Evropy. Ve skutečnosti však Itálie na počátku války zůstala neutrální a vyčkávala, kdo ji za vstup do války nabídne více.[1] Do konfliktu se proto zapojila až v květnu 1915 a to na straně Dohody. Hlavním nepřítelem italského námořnictva se tak stalo rakousko-uherské námořnictvo a hlavním operačním prostorem Jaderské moře. Hned druhý den po vstupu Itálie do války 24. května 1915, podniklo Rakousko-Uherské námořnictvo úspěšný útok na italské pobřeží, kterému italské námořnictvo nedokázalo zabránit a vysloužilo si za to silnou kritiku.[2] Italové však zůstali po celou válku pasivní a spokojily se se zablokováním rakousko-uherského námořnictva v Jaderském moři (to zde celou válku vázalo také řadu britských a francouzských lodí),[3] což ovšem neplatilo pro německé a rakousko-uherské ponorky operující z jaderských přístavů. Těm v akcích nezabránilo ani vybudování protiponorkové bariéry v Otrantské úžině. Hlavní tíhu bojů tak nesly lehké jednotky a křižníky. Největší ztráty italskému námořnictvu způsobily sabotáže a ponorky. Po rakouských sabotážích vybuchl predreadnought Benedetto Brin a dokonce i moderní dreadnought Leonardo da Vinci. Nepřátelské ponorky způsobily ztrátu predreadnoughtu Regina Margherita a pancéřových křižníků Amalfi a Giuseppe Garibaldi. Největších úspěchů Italové paradoxně dosáhli nasazením těch nejmenších plavidel. Torpédové čluny MAS pod vedením Luigi Rizza nejprve v prosinci 1917 potopily rakousko-uherskou pobřežní obrněnou loď SMS Wien a 11. června následujícího roku jim za oběť padl dokonce rakousko-uherský dreadnought SMS Szent István. Tento den je v italském námořnictvu dodnes oslavován. Ještě po skončení bojů zničilo italské živé torpédo pomocí magnetické miny dreadnought SMS Viribus Unitis, který byl jen krátce předtím předán království Srbů, Chorvatů a Slovinců. Do druhé světové války Itálie vstoupila dne 10. června 1940. Její námořnictvo tehdy bylo čtvrté nejsilnější na světě, ale ve válce utrpělo nemalé ztráty. Hlavním operačním prostorem bylo Středozemní moře. Rovněž v Italské východní Africe byly některé válečné lodě, italské ponorky také doplňovaly ty německé v Atlantiku a italské torpédové čluny s dalšími plavidly operovaly v rámci kampaně proti Sovětskému svazu v Černém moři a na Ladožském jezeře. Kapitulace, obnova a přejmenování[editovat | editovat zdroj] V roce 1943 italská vláda podepsala kapitulaci. Kapitulace znamenala předání části lodí do rukou Spojenců a ukořistění dalších lodí Německem (často je potopily vlastní posádky, řada z nich byla následně potopena v přístavech spojeneckým letectvem). Když jádro italského námořnictva odplouvalo na Maltu k internaci, pomocí kluzákových pum Fritz X ho napadly německé bombardéry, které docílily tří zásahů. Jednou pumou zasažená bitevní loď Italia byla těžce poškozena, zatímco Romu zasáhly pumy dvě. Loď se po výbuchu rozlomila a potopila. Větší část lodí, které válku přečkaly, si poté rozdělily vítězné státy — například lehké křižníky Attilio Regolo a Scipione Africano převzalo francouzské námořnictvo, Duca d'Aosta sovětské námořnictvo a Eugenio di Savoia řecké námořnictvo. Sovětskému svazu byla navíc předána bitevní loď Giulio Cesare. Rovněž italské přístavy byly po válce poškozené a mnohdy zablokované potopenými plavidly. Jelikož se Itálie změnila roku 1946 z království na republiku, bylo její námořnictvo přejmenováno na Marina Militare. Mírová smlouva podepsaná Itálií roku 1947 přinesla obnovovanému námořnictvu řadu omezení — nesmělo vlastnit jaderné zbraně, bitevní lodě, ponorky a rovněž mělo zakázáno provozovat letouny s pevnými křídly z palub lodí. Během několika let však kulminovala studená válka a z Itálie se brzy stal důležitý spojenec USA proti Sovětskému svazu ve strategickém prostoru Středomoří. Reference[editovat | editovat zdroj] - HRBEK, Jaroslav. Velká válka na moři. Díl 1. Rok 1914. Praha : Libri, 2001. ISBN 80-85983-84-2. S. 70. - HYNEK, Vladimír; KLUČINA, Petr; ŠKŇOUŘIL, Evžen. Válečné lodě 3: První světová válka. Praha : Naše vojsko, 1988. ISBN 28-029-88. S. 321. (česky) - HRBEK, Jaroslav. Velká válka na moři. 5. díl. Rok 1918. Praha : Libri, 2002. ISBN 80-7277-102-7. S. 152.


text: Vrh svislý je pohyb tělesa v homogenním gravitačním poli, při kterém počáteční rychlost tělesa má směr svisle vzhůru – proti směru gravitační síly. Kromě gravitační síly nepůsobí na těleso žádná další síla (příp. jsou další síly zanedbatelné). Vrh svislý je v první fázi (pohyb nahoru) rovnoměrně zrychlený přímočarý pohyb se záporným zrychlením, jehož velikost se rovná gravitačnímu zrychlení. Rychlost tělesa se v první fázi zmenšuje, až dosáhne nuly, těleso se na okamžik zastaví v největší výšce (největší vzdálenosti) a začne druhá fáze – volný pád. Vrh svislý vzniká složením rovnoměrného pohybu s počáteční rychlostí a rovnoměrně zrychleného pohybu se zrychlením proti směru počáteční rychlosti. Výpočet okamžité výšky h svislého vrhu: kde h0 je počáteční výška, v0 je počáteční rychlost, g je gravitační zrychlení (příp. tíhové zrychlení), t je čas od počátku vrhu Výpočet největší výšky h svislého vrhu: kde v0 je počáteční rychlost, g je gravitační zrychlení (příp. tíhové zrychlení) Výpočet času t dosažení největší výšky: kde v0 je počáteční rychlost, g je gravitační zrychlení (příp. tíhové zrychlení) Rychlost dopadu tělesa do původního místa je stejná jako počáteční rychlost. Při vrhu svislém se počáteční kinetická energie mění na gravitační potenciální energii a po dosažení největší výšky se naopak gravitační potenciální energie mění na kinetickou energii tělesa. Související články Mechanika Gravitace Vrh šikmý Vrh vodorovný Gravitace


Tři senioři se na Slovensku otrávili jídlem - Deník.cz Tři senioři se na Slovensku otrávili jídlem Slovensko - Trojice seniorů zdomova důchodců ve Spišském Podhradí na severovýchodě Slovenska vsobotu zemřela pravděpodobně po konzumaci zkaženého jídla. Dalších 15 lidí bylo kvůli zdravotním komplikacím hospitalizováno. ČTK o tom v pondělí informovala mluvčí prešovské krajské samosprávy Veronika Fitzeková. Přesné příčiny neštěstí, které postihlo důchodce odkázané na kašovitou stravu, nejsou známé. „V noci z pátku na sobotu se objevily zdravotní problémy u 18 lidí, dva nad ránem zemřeli v našem zařízení, další klient v nemocnici v Popradu,“ uvedla Fitzeková. Domov ještě o víkendu zkontrolovali hygienici z Popradu, kteří odebrali vzorky jídel, prověřili přístroj na přípravu kašovité stravy, vzali výtěry zaměstnancům kuchyně a všem postiženým klientům. Celé zařízení pro seniory bylo dezinfikováno. Výsledky testů nejsou podle Fitzekové zatím známé. Hospitalizovaní klienti jsou mimo ohrožení života. V Domově ve Spišském Podhradí žije 110 seniorů, o které se stará 62 pracovníků.


text: Herbář 12/2017 | Město Vyšší Brod »Z kultury»Herbář 12/2017 Autor: Iveta Bylinka Podhradská | Datum: 19.12.2017 - 00:00 | Zhlédnuto: 1891x Herbář představuje jako významnou léčivku rostlinu, kterou máme neodmyslitelně spojenou s Vánoci. O jejích léčebných účincích ale málokdo ví. Netušená léčivka Prosinec je zimní měsíc, který máme spojený s vánočními svátky a oslavou konce roku. Nejvíce ohroženým orgánem tohoto měsíce je tlusté střevo, které je hodně zatížené právě o svátcích, tak na to nezapomeňte a trochu ho šetřete. Sběr bylin už definitivně odezněl. Můžeme ale sbírat rostlinku, kterou máme právě s vánočními svátky spojenou, ale možná nevíme, že je to také významná léčivka. Je to jmelí bílé (Viscum album). Jmelí je vždyzelený, poloparazitický keřík, který roste na různých dřevinách. Sklízíme ho na začátku nebo až na konci zimy, v té době je nejúčinnější. Za nejlepší se považuje jmelí z hlohu, jabloně a jehličnanů, nedoporučuje se sklízet jmelí z topolů. Mimořádné léčebné účinky jmelí K léčebným účelům používáme ze jmelí listy. Bílé kuličky (plody) jsou jedovaté, proto je nutné je odstranit. Léčebné schopnosti jmelí jsou mimořádné. Podobně jako česnek dokáže jmelí regulovat krevní tlak, tedy vysoký snižovat a nízký zvyšovat. Změkčuje a odstraňuje vápenaté usazeniny v cévním systému, čímž pomáhá předcházet srdečním infarktům a mozkovým příhodám. Také posiluje srdeční sval a zlepšuje krevní oběh. Léčivé působení jmelí je však daleko širší. Stimuluje imunitní systém, odstraňuje stres, bolesti hlavy a pocity strachu a nervozity. Ženám pomáhá při potížích v klimakteriu i při neplodnosti. Jmelí patří mezi rostliny, které užíváme opatrně. Řídíme se doporučenými recepty. Dodržujeme předepsané dávky i dobu užívání. Jmelí je také kouzelné, tak nezapomeňte na Vánoce nebo na Nový rok doma zavěsit větvičku jmelí a políbit pod ní všechny, které máte rádi.


Denní sledovanost - 8. 12. 2016 Titulní stránky významných periodik - 9. 12. 2016 Vánoční tradice. Češi a televizní pohádky Selátko s opičí tváří, pandy v novém domově a marihuana ničící zrak Zamítnutý Asiat, zrazená Madonna a vraždy ze cti


Cesta mramoru - sochařské symposium Dobřichovice Aby mohla vzniknout socha, je třeba vědět, kde je pod zemí ukrytý krásný kámen... Aby mohla vzniknout socha, je třeba vědět, kde je pod zemí ukrytý krásný kámen, jsou třeba lidé, kteří jej ze země dokáží vylomit, zdvihnout, odvést. Aby mohla začít vznikat socha, je nutné umožnit sochaři setkat se s tímto kamenem, aby měl možnost přemýšlet, snít, trápit se nejistotou a docházet k rozhodnutí o tvaru. Aby mohl sochař pracovat na soše, potřebuje pomoci od spousty dalších lidí v okolí kamene a když se vše podaří zorganizovat, může uskutečňovat svou vizi - seká dlátem, řeže, brousí a prožívá dlouhé hodiny v těsné blízkosti kamene. Díky všemu tomuto, co předcházelo, vznikne socha. Aby však mohla socha žít, potřebuje své místo a potřebuje přijetí, možná někdy i diskuzi, či výhrady, nikdy však zapomnění či netečnost, od lidí, kteří do tohoto místa přijdou. Aby mohlo vzniknout sochařské symposium, je třeba tento pracný a krásný příběh sochy opakovat mnohokráte po dlouhou dobu. K tomu je potřeba najít opakovaně a po dlouhou dobu mnoho přátel. Založili jsme tuto stránku o sochařském symposiu Cesta mromoru, aby jsme Vás mohli pozvat k tomuto přátelství. Sdružení Cesta mramoru Sochařské symposium pokračuje V loňském roce se prodloužil kamenný chodník o další část. Díky pochopení města Dobřichovice byl dobudován podle původního projektu až na konec zástavby. Mohly tak být v tomto prostoru osazeny sochy z druhého ročníku. Chodník je upraven pro každou sochu svým tvarem i způsobem zadláždění podle návrhů sochařů. V místě, kde je osazena socha „Pomony“ Marie Šeborové se chodník rozšiřuje a je možné obejít tento kámen s reliéfem z obou stran. Socha „Kolotoč“ Jana Hendrycha je na hranici křižovatky a její rotace je zmnožena i soustřednými kruhy v dlažbě. „Světluščí dům“ čestmíra Sušky zakončuje tuto část chodníku, je umístěna jako maják v jeho ose. Zde vychází chodník do volné krajiny mezi Dobřichovicemi a Karlíkem. Toto část se již začala budovat podle projektu, který vytvořil architektonický ateliér Ranný. Osazení sochy „Putující“, kterou na druhém ročníku symposia vytvořil Osamu Ishikava je plánována již do této části. Zde je záměrem vytvořit promenádu, kde by na travnatém pásu mezi silnicí a chodníkem, byly mezi stávajícímy stromy osazovány jednotlivé sochy, které vzniknou na dalších ročnících symposia Cesta mramoru. Tak tohle jsme nezvládli. Ale už nám odešel mail s chybou a co nejdřív to opravíme!


text: Oracle nabízí bezplatné semináře – Živě.cz Chcete-li se dozvědět něco o novinkách společnosti Oracle či obecných databázových technologiích, máte možnost využít seminářů zmíněné společnosti. Ty jsou pořádány zdarma každé úterý dopoledne (zpravidla v rozsahu dvou hodin). Mezi tématy lze nalézt problematiku datových skladů, JAVY, tvorbu www aplikací komunikujících s databází či integrovanou správu dokumentů. Teoretická část bývá doplněna praktickými ukázkami. Nejbližší téma (27. 10.) je Centrální správa a provoz podnikových aplikací v prostředí intranetu, které je jistě zajímavé pro mnohé z nás. Živě komentuje: Obecně semináře pořádané firmami nemám moc v lásce. Kvalita totiž bývá mnohdy více než mizerná. V případě půldenních seminářů společnosti Oracle však platí ve většině případů pravý opak. Jsou ideální pro poskytnutí základních informací o dané technologii či produktu - a co je hlavní - komplexně, jasně a přehledně. Není sice možné se dotknout všech technických detailů, ale to ani není účelné. Seminář nemá nahrazovat odborné školení. Témata odpovídají současné problematice databázových technologií, a tak nezbývá, než účast vřele doporučit. Přihlásit se lze (maximální kapacita sálu je 50 osob) na telefonním čísle 0800/167 225.


text: Mašhad |Mašhad مشهد |poloha| |zeměpisné souřadnice:||36° 16′ s. š., 59° 38′ v. d.| |nadmořská výška:||985 m n. m.| |rozloha a obyvatelstvo| |rozloha:||24 478 km2| |počet obyvatel:||2 387 734 (2006)| |hustota zalidnění:||82 obyv. / km2| |etnické složení:||Peršané, etnické menšiny| |náboženské složení:||šíitští muslimové| |správa| |starosta:||Sajjid Hášem Hášemí| Mašhad (zastarale též Mašchad, persky مشهد) je druhé největší město v Íránu, správní centrum provincie Chorásán Razaví a také jedno z posvátných (poutních) míst šíitského islámu. Nachází se asi 850 km východně od hlavního města Teheránu ve výši cca 985 m n. m. a v roce 2006 v něm žilo 2 387 734 obyvatel. Údolím, kde leží, protéká řeka Kášáf. Do Mašhadu zavítá ročně přes 100 000 poutníků, aby navštívilo hrob osmého imáma Alího ar-Rezy, jediného z dvanácti šíitských imámů, který je pohřben v íránské půdě. Město má železniční spojení s Teheránem a vlastní letiště – je zde také univerzita. Pro oblast Mašhadu je charakteristické především zemědělství, hlavním produktem je vlna, z níž se vyrábějí proslulé perské koberce. Obsah Přírodní podmínky[editovat | editovat zdroj] V Mašhadu ležícím na severovýchodě Íránu poblíž hranic s Turkmenistánem (pohoří Kopet Dag) bývá velmi proměnlivé počasí, od suchých období až po dny s vydatnými srážkami (přívalové deště). V zimě je často velmi chladno, výjimkou nejsou ani sněhové bouře, kdy je celá oblast odříznuta od okolního světa. Nejmírnější klima je zpravidla na podzim. Historie[editovat | editovat zdroj] Mašhad (Místo mučednictví) byl založen kolem roku 823 v oblasti, kde předtím stála vesnice Sánábád. Jeho arabské pojmenování odkazuje na imáma ar-Rezu, který zde byl na příkaz chalífy al-Ma'múna podle pověsti v roce 818 otráven. Al-Ma'mún zde dal zřídit mauzoleum pro svého otce Hárúna ar-Rašída, který v Sánábádu rovněž zemřel, a v něm povolil pohřbít i ar-Rezu. Brzy sem začali proudit zbožní šíité a z lokality se stalo vyhledávané poutní místo. Byla postavena svatyně ke cti mrtvého imáma, jež je dnes po četných přestavbách jednou z nejvýznamnějších sakrálních památek celého Íránu. V roce 1220 vyplenili Mašhad Mongolové, ale město se ze zkázy poměrně rychle vzpamatovalo a za Timúrovců a Safíovců zažilo nový rozkvět – hospodářský i kulturní. Po nástupu Nádira Šáha, panovníka původem z Chorásánu (1736–1747), se Mašhad stal nakrátko hlavním městem Persie a sídlem afšárovských šáhů. Nádir Šáh zde dal zřídit svou hrobku, přestavěl svatyni a celkově podporoval rozvoj aglomerace. Ačkoli město bylo vždy převážně muslimské, žily v něm i různé náboženské menšiny, zejména početná židovská komunita. V roce 1839, již za vlády nové dynastie Kádžárovců, jež přenesla hlavní město do Teheránu, byli židé násilně obráceni na islám a stali se z nich "nováčci ve víře" (džadíd al-islám). Navenek museli zachovávat muslimské zvyky, ve skutečnosti však mnozí z nich dál tajně vyznávali náboženství svých předků. Ve 20. století se město nerušeně rozrůstalo a bombardování ruskými vojsky během perské konstituční revoluce (1912) zůstalo jen epizodou. V nedávné době politickou atmosféru v Mašhadu silně rozjitřily masové demonstrace z května 1992 (proti nařízení strhnout všechny nelegálně postavené domy) a pumový atentát v posvátném okrsku, při němž 20. června 1994 přišlo o život 26 lidí. Pamětihodnosti[editovat | editovat zdroj] Nejvýznamnější památkou Mašhadu je posvátný okrsek imáma ar-Rezy, ležící na křižovatce čtyř hlavních komunikací ve východní části města. Jeho počátky spadají již do dob chalífy al-Ma'múna a jeho nástupců, za Mahmúda z Ghazny (proslulého mecenáše umění) byl soubor staveb v roce 1009 upravován a později ozdoben kachlemi. Po těžkých poškozeních během ničivého vpádu Mongolů, kteří vyplenili celý Mašhad, dal jeden z Čingischánových potomků, ílchán Öldžejtü (1304–1316), chrámový komplex zrekonstruovat. Zhruba dnešní podobu získal prostor za vlády Timúrovce Šáhrucha a jeho zbožné manželky Góharšád v 15. století. Svatyně sestává z více než dvaceti samostatných staveb, počítaje v to dvě mešity, několik medres a bývalý karavanseraj. Je zde řada nádvoří (největší se nazývá Staré), monumenální vstupní haly (ívány), pozlacené kupole a minarety. Nejnavštěvovanějšími objekty jsou Mauzoleum imáma ar-Rezy se vstupním, tzv. Zlatým ívánem a Góharšádina mešita z 15. století. Severozápadně od svatyně, u křižovatky ulic Chejábán-e ájatolláh Šírází a Chejábán-e Ázadí, se nachází Mauzoleum Nádira Šáha s hrobkou, kryptou a malým muzeem. Betonová stavba z šedesátých let 20. století je opatřena mohutným podstavcem, na němž se vypíná Nádirova jezdecká socha ve velitelské pozici. Doprava[editovat | editovat zdroj] Letiště[editovat | editovat zdroj] V Mašhadu je mezinárodní letiště (Mashhad International Airport), sloužící k vnitrostátní i mezinárodní dopravě, většina letů se však orientuje na sousední či muslimské země, což souvisí s poutnickým charakterem města v rámci světového šíitismu. Metro a železnice[editovat | editovat zdroj] První linie podzemní dráhy je dosud ve výstavbě, její dokončení se plánuje na rok 2008 (projekt realizuje Mashhad Urban Railway Corporation, MURCO). Železnice spojuje Mašhad jednak s Teheránem, jednak s městem Sarachs na hranici s Turkmenistánem. Je plánována třetí dráha do Bandar Abbásu na pobřeží Perského zálivu. Literatura[editovat | editovat zdroj] - RASHAD, Mahmoud. Iran. Geschichte, Kultur und lebendige Traditionen – antike Stätten und islamische Kunst in Persien. Köln : DuMont, 2006. 400 s. ISBN 3-7701-3385-4. (německy) Související články[editovat | editovat zdroj] Externí odkazy[editovat | editovat zdroj] - Mašhad, mashhad.ir, oficiální stránky města


text: Egypt - varování MZV pro cestování Ministerstvo zahraničních věcí ČR od počátku nepokojů v Egyptě zpracovávalo denně na základě podnětů zastupitelského úřadu ČR v Káhiře doporučení k cestám do Egypta, která byla publikována na internetových stránkách MZV. Zajišt'ovalo rovněž informovanost občanů ČR registrovaných v databázi DROZD formou zpráv SMS. Ve spolupráci s Asociací cestovních kanceláří ČR a Asociací českých cestovních kanceláří a agentur MZV situaci v Egyptě monitorovalo a jeho zástupci jednali s představiteli těchto asociací ve věci zajištění návratu českých turistů. Jakkoliv se situace zdála být v médiích dramatická, čeští turisté nebyli vystaveni ohrožení a ze strany uvedených asociací jsme byli vyzýváni k umírněnému postoji.


6. 10. 2008 Gamedesign - X-MEN RPG Přesto mne ukázky na filmy X-Men zaujaly. Nabízely trochu temnější a uvěřitelnější podání a to mne zase zajímá. Všechny tři díly filmů jsem si opatřil a za jeden víkend shlédnul se ženou. Byl jsem překvapený. Na odpočinkový film to bylo opravdu dobré, zejména první a třetí díl (dvojka mi přišla trochu mimo) a to přesto, že všechny tři filmy trpí směsicí nezvládnutých hereckých výkonů, opravdu špatných hlášek a nedobře napsaných dialogů. Některé postavy mne zoufale nudily, ale těm dobrým byl dán docela slušný prostor (zejména Rogue, Jean a Wolverine samozřejmě). Akce je ale dobrá, některé momenty bych se nebál nazvat překvapivými a suma sumárum - byl to dobře strávený čas. X-Men, jako fenomén, nebyl minut ani počítačovými hrami. Docela mne bavily klasické 2D bojovky typu X-Men vs Street Fighter na první Playstation. Počet postav je ze vzorového komixu uspokojivý, variabilita velká. Samozřejmě, jako milovníka RPG, jsem se hned začal zajímat o nějaké ztvárnění, které by dodalo fenoménu trochu více úcty, ačkoliv je fakt, 1000 že na bojové hry je komix a potažmo i filmy přesně stavěný. Tím se ovšem ztrácí prostor pro využití nebojových mutantů, kteří mi přijdou mnohem zajímavější. K mému překvapení jsem nenašel jediné počítačové RPG, které by stavělo na úspěchu tohoto titulu. A k mému dalšímu překvapení - nenašel jsem dokonce ani papírové stolní RPG na motivy. Sice jsem našel hromadu diskuzních fór, které hrají X-Men RPG dle nějakých vlastních pravidel, ale nějaký oficiální produkt? Buď neumím hledat nebo pravděpodobněji - X-Men RPG zkrátka neexistuje. A nad tím jsem se zamyslel. RPG systémy mají být v první řadě vyvážené, aby každý hráč a potažmo NPC měly přibližně stejné možnosti na přežití. To je v případě X-Menů takřka nemožné, protože veškeré konflikty toho světa jsou založeny na neférové výhodě hlavního záporáka, kterého objektivně slabší hrdinové dostanou na základě a) přesily, b) šťastné náhody, c) neovlivnitelné události a d) využitím doposud neznámé slabiny nepřítele. Všechny tyto body prakticky vylučují navržení nějakého konzistentního systému. A to nezahrnuji fakt, že mutace mohou být neomezeně pestré, kupříkladu postava chlapce ze třetího dílu filmu, v jehož okolí se anulují veškeré superschopnosti (tato postava je zajímavá natolik, že bych jí věnoval celý film v hlavní roli, ideálně v kombinaci s Rogue) se vymyká jakýmkoliv pravidlům a pokusům o vyvážený systém. Na druhou stranu je právě lákadlo pestrosti superschopností dost velkým lákadlem. Hráčům by se tak dostalo do rukou něco, kde mohou neomezeně rozvinout nešílenější fantazie a stvořit unikátní a vysoce zajímavé postavy. Jenže hra je hra a ta potřebuje nějaká pravidla. Zkusil jsem si jen tak z hlavy navrhnout jakousi kostru, jejímž rozvinutím by bylo možné stvořit RPG ve světě X-Men. Nejprve jsem si stanovil základní mantinely. Mutanti jsou rozděleni do tříd podle nebezpečnosti či síly (záleží na úhlu pohledu). Ačkoliv ve filmu se hovoří o páté třídě, jako nejvyšší, nebál bych se systém pojmout otevřený, bez horní hranice. Číslo třídy by symbolizovalo, kolik superschopností může postava mít. Zároveň by to symbolizovalo, z jaké kategorie schopností by si mohl hráč vybrat - přičemž jedno by vylučovalo druhé. Mutant v páté třídě by mohl ovládat maximálně 5 schopností první kategorie nebo jednu superschopnost páté kategorie - nebo kombinace. 2 schopnosti kategorie 1 a 1 schopnost kategorie 3. Je otázkou, jestli by se mohly třídy mutantů na základě vývoje dle zkušeností zvyšovat. Můj nápad vede k jakési sumarizaci mutantů. Na celém světě existuje jen desítka mutantů páté kategorie, dvěstě mutantů čtvrté, pět tisíc třetí, dvacetpět tisíc druhé a stočtyřicet tisíc mutantů první kategorie. Nechal bych prostor pro jednoho mutanta šesté, neznámé kategorie. Poměr těchto čísel by značil obtížnost přestupu do vyšší třídy - vypčítaly by se potřebné zkušenosti na další mutaci. Máme tady tedy jedno číslo - třídu mutanta - které určuje dvě věci. Jednak číslo třídy, ze které může vybírat schopnosti a jednak level jednotlivých schopností. Těchto levelů bych opět udělal pět. Základní charakteristika jednotlivých levelů by spočívala ve skokové diferenci. Například levitace prvního levelu by znamenala, že se postava může vznášet několik milimetrů nad zemí, u druhého by šlo o metry, ve třetím by se již prakticky jednalo o neomezené létání. Čtvrtý a vyšší level by u takto prosté schopnosti ani neexistovala. Nebo například schopnost ovládání ohně - první level by znamenal, že se postava může ohně neomezeně a bez zranění dotýkat, druhý by znamenal, že může oheň přenášet a házet, třetí by už znamenal možnost oheň stvořit v dohledu, čtvrtý možnost 1000 stvořit oheň kdekoli. Stejně tak by existovaly schopnosti, které by neměly žádný první level. Třeba schopnost čtení myšlenek by startovala až na třetím levelu (minimum pro získání bude tedy mutant třetí třídy, který bude mít jenom schopnost čtení myšlenek na třetím levelu - a nic víc). Druhá základní charakteristika by odlišovala, jestli jde o schopnosti založené na fyzické mutaci nebo na mutaci psychické. Příklad s levitací by se dal rozdělit, jestli postava umí létat například díky křídlům nebo díky telekinetické síly mysli. Bylo by zřejmé, že fyzické vylepšení těla (větší síla, rychlost, odolnost) by spadaly do prvních dvou, maximálně třech tříd. Kdežto psychické by výjimečně startovaly v první třídě, ale jejich pravá síla se rozvine u druhé, třetí a vyšší. Třetí základní charakteristika by byla založena na protikladech. Nebál bych se použít základní elementární rozdělení. Kruh se rozdělí na čtyři stejné části a jakékoliv další schopnosti se budou vkládat na obvod mezi elementy. Obvod kruhu by symbolizoval neutrální dovednosti, vnější strana pak dovednosti destrukční a vnitřní ochranné či budovatelské dovednosti. Tím se zabrání, aby definice jedné superschopnosti byla v rozporu se sebou samou (avšak mutant může mít dvě rozporné schopnosti) a zároveň to usnadní orientaci při porovnávání síly jednotlivých schopností. Například střílení laseru z očí bude na vnější straně kruhu mezi ohněm a vzduchem. Oproti tomu ledová bariéra bude na vnitřní straně kruhu přesně u vody. Pomocí protikladu ihned vidíme, na co je naše ledová bariéra nejvíce citlivá - na cokoliv na straně ohně ve vnější straně kruhu. Tady bych začal implementovat jednoduchou matematiku. Na kruhu jsou vidět pevně dané úseky. Ty symbolizují vzdálenost mezi elementy a tedy i mezi jednotlivými schopnostmi. Příkladová ledová bariéra se dostane do konfrontace s laserem. Co se stane? Jak je vidět, laser jsme si určili, jako kombinaci ohně a vzduchu rovným dílem. Nejlépe tedy bude působit na bariéry stvořené z vody a země (rovným dílem) - jelikož by šlo o schopnost na opačné straně kruhu. Naše ledová bariéra je však čistě z vody a země není jejím protikladem. Proto nás zajímají jen ty úseky, které dělí náš laser od vodní bariéry na kruhu - kratší stranou. Vodní bariéra přijme tedy pouze zranění z ohnivé strany a to v počtu 6ti úseků. Tento rozdíl se bude navíc násobit sílou / levelem schopnosti - například náš laser bude schopnost druhého levelu. Pro překlad do hry - ledová bariéra utrpí 12 bodů zranění a záleží jen na její síle (resp. levelu schopnosti), jak dlouho ještě vydrží. Z příkladu je patrné, že měl by někdo schopnost házet ledové krápníky (tj. element čistá voda), bude tento proti ledové stěně zoufale neefektivní. Stejně tak, bude-li se někdo pokoušet prostřelit skrz ohnivou stěnu nějaký ryze ohnivý objekt, má smůlu. Dále je patrné, že schopnost musí být poměrně jasně určená předem, jestli jde o útočnou nebo obrannou. Neutrální schopnosti by nebyly bojového rázu, takže je není možné použít přímo. Tento kruh dovedností by tedy znamenal základní herní mechanismus při řešení interakce jednotlivých schopn e58 ostí. A nejen nich. Veškeré přirozené bariéry (stěna, hradby, sklo...) by spadaly dle rozdělení do nějaké části kruhu a tak se snadno určí, co působí na jaký objekt lépe a co hůře. Vždy by ale záleželo na rozhodnutí gamemastera při určování výjimek, které by měl probrat s hráči pokud možno před hrou. Práce gamemastera při vytváření postav by spočívala ve spolupráci s hráči. Sami by si dohodou určili, kam na kruh přesně umístit vymyšlenou dovednost. Každá parta hráčů by tedy měla vlastní kruh s vlastními dovednostmi, podle kterého by hráli. To, jak se na schopnostech domluví před samotnou hrou, bude mít vliv na celou hru později. Stejně tak by hráči mohli svým postavám přidávat určité negativní vlastnosti. Kupříkladu by se vzdali možnosti vidět nebo slyšet, pohybovat, mít nějakou alergickou reakci na běžné podněty jako je slunce a tak dále. To by jim dovolilo používat superschopnost o třídu výše - vlastně by si tuto jednu třídu "koupili" za značnou nevýhodu - posoudí gamemaster. První třída by byla určená pro mutantské mladistvé. Ti by byli ovládnout pouze jednu základní superschopnost první třídy a to jen na prvním levelu. Jde o různé "málo" zmutované typy, kteří by uměli dělat jen omezené činy. První třídu bych nechal rezervovanou pro mutantí NPC, protože z hlediska hry i hráče nejsou pro hlavní roli zajímavé. Schopnosti v této třídě by obnášely základní levitaci, telekinezi, pyrokinezi, ale hlavně zvýšení fyzických schopností. Mnozí by ani nevěděli, že jsou mutanti, protože vedlejší projevy na jejich vzhledu prakticky neexistují, takže může jít o různé sportovce nebo i dělníky, obdařené výjimečnou silou, rychlostí nebo odolností. Druhá a třetí třída by byla startovní pro hráčské postavy. Gamemaster by měl dbát na to, aby nedovolil postavám třetí třídy si vzít jen jednu schopnost na třetím levelu, byly by příliš silné. Stejně tak by měl od hráčů chtít, aby popsali fyzické dopady na vzhled postav. Aby se snažili co nejpřesněji definovat svoje schopnosti. Zatímco v první třídě jde převážně o schopnosti na fyzické bázi, zde je již nutné definovat, jestli se umí daná postava teleportovat proto, že na to má dost silnou vůli (aka magie) nebo jestli je to schopnost hmoty jejího těla, kterou pouze aktivuje. Vliv to má zásadní - ve světě X-Men existují možnosti kladení překážek na bázi fyzické nebo mentální - a tím mutantny blokovat. V této třídě jsou rozvinuté schopnosti telekineze (možnost druhého levelu levitace se již podobá létání) a fyzikální vylepšení základních vlastností těla. Je tady první telepatická schopnost - jakýsi šestý smysl, krátké vidění do budoucnosti. Rovněž se zde vyskytují schopnosti na ovlivňování hmoty - v rozdělení na elementy, ale také podle typu - magnetismus, elektřina, chemické procesy. V této třídě je rovněž možné měnit svou polohu (teleportace - něco mezi vzduchem a vodou) a podobu (lidské tělo je ze 70% z vody, takže něco mezi vodou a zemí). Obecně druhá a třetí třída formují většinu superhrdinů, jak je známe. Jelikož ale pouhé tři levely na schopnost (respektive jeden level na tři schopnosti, případně jedna schopnost na druhém levelu a druhá schopnost na prvním) nemusí postavám stačit, je zde prostor pro vymýšelní nedostatků a slabin postav, aby získali jeden až dva levely navíc. Gamemaster by měl zabránit tomu, aby schopnost p 1000 ostavy vysoce přesahovala její nedostatky. Například chce-li mít hráč imobilní postavu na vozíku, neměla by mít schopnost neomezeně létat. Čtvrtá a pátá třída by symbolizovala jakousi metu pro běžné hráče, které by nemělo být možné dosáhnout. Nacházejí se zde nejsilnější psychické superschopnosti. Ovládání hmoty je podružné pod ovládáním myšlenky. Obvykle půjde o postavy, které mají jednu primární dovednost na čtvrtém / pátém levelu (mistrovství) a díky jednomu dvoum nedostatkům nějakou schopnost páté třídy na prvním levelu. Primární dovednost bude nejspíše oscilovat mezi telepatií a obecnou telekinezí. Schopnosti v těchto třídách budou moci měnit realitu globálně. Díky tomu také není pravidlem, že postavy čtvrté a páté třídy budou mít na sobě nějaké viditelné fyzikální změny - ušlechtilost jejich mutace bude nejvyšší. Jelikož mutace není nikde přesně rozebraná, nelze odhadnout, jakým směrem se bude mutace vyvíjet. Hráč třeba zjistí, že jednu schopnost využívá více, než druhou, tak se může nepoužívanou schopnost "zapomenout" a zvýšit si level u té primární. Stejně tak se může rozhodnout změnit charakter, co se týče dovedností, od podlahy. Gamemaster by měl hráči pomoci se rozhodnout, zda změnit stávající postavu nebo jestli nebude lepší ji zmrazit na pozdější použití a vytvořit postavu novou, ale se stávajícími zkušenostmi. To nabyde na důležitosti zejména ve čtvrté a páté třídě. Hráč, který si bude chtít vyzkoušet něco nového, by musel komplikovaně přepracovat svého odladěného bijce na telepata - bude lepší stvořit rovnou telepata čtvrté třídy a dát mu odpovídající minulost - bijec si zatím může odpočinou. Celkový vztah hráč-postava by měl být založen nikoliv na principu "hráč vlastní postavu", ale spíše na "hráč vlastní právo na hraní postav odpovídající třídy". Lépe se to hodí do světa, kde se za čtyřicet let existence komixu vystřídalo více, než sto "hlavních" postav. Superhrdinové také tíhnout spíše ke specializaci, takže gamemaster by sám měl vybídnout hráče, aby stávající postavu opustil a udělal si novou. Velkou výhodou je setting X-Manů. Vycházíme z reality a gamemaster si snadno může představit, jaký vliv na realitu by měla existence mutantů, za které hrají hráči. Mnoho inspirace je samozřejmě ve filmech a hlavně v komixech. Gamemaster by si připravil nějaké super silného mutanta (páté nebo vyšší třídy), na kterém by postavil základní konflikt a po jednotlivých krocích by se hráči k záporákovi přibližovali. A samozřejmě - tohle je jenom hodně archetypální příklad. Díky tomu, že se tým postav bude postupem hry měnit (bylo by zajímavé nějaké konkrétní, nepoužívané charaktery použít, jako NPC. Gamemaster bude mít ušetřenou práci s vymýšlením a hraním charakteru. Vůbec by bylo dobré hráče někdy potrestat či odměnit tím, že jim vezme postavu, kterou pak poštve proti nim samotným). ___________________________________ Když jsem si hrál s tím kruhem schopností, myslím, že to není úplně originální systém (na podobném principu jsem viděl více RPG, koneckonců svět Planescape má také vlastní systém ne nepodobný tomuto), ale hlavní přinos by měl být v podpoření fantazie hráčů. V knize pravidel by sice byl základní popis dejme tomu stovky superschopností - každá ve třech až pěti levelech, ale jedině hráči a gamemaster si pro svoje potřeby vymyslí, co opravdu chtějí zkusit hrát a umístí si to na přesné místo v kruhu, čímž vznikne kompatibilní měřítko. Samotné očíslování je v podstatě banalita, protože se pohybujeme v komixovém světě, musíme mít při hraní smysl pro zkratku. Bylo by špatné, aby při fireballu pátého levelu gamemaster házel kostkami na obranu ledové zdi druhého levelu, když je 1000 podle komixového pojeti jasné, že za fireballem zůstane jen vypálené koryto hmoty. Kruh schopností slouží tedy hlavně jako poměrové měřítko pro orientaci, pro rychlé rozhodnutí, jak co asi dopadne. Do hry bych dokonce nedával ani pravidla na nějaké tahové souboje, držel bych se jen vyhodnocení poměru útok / obrana a podle toho hráči budou jasně a okamžitě vědět, jestli na daného protivníka mají nebo ne. Ani hitpointy bych zbytečně nezaváděl, superhrdinové buď žijí nebo nežijí. Místo toho bych zavedl systém náhody, že by jednou za čas "měli štěstí", více by to odpovídalo atmosféře předlohy. Systém rozhodně nemám v úmyslu realizovat, jen jsem se chtěl podělit, kam jsem v úvahách došel a proč. 4 komentáře: Kde ty pořád bereš čas na tyhle věci?OdpovědětVymazat Tohle jsem spíchnul za tři hoďky, jen takovej myšlenkovej tok, "to samo".OdpovědětVymazat huh jen tak naokraj. xmení co u nás vyšli v komixovejch legendách u CRWE nejsou v barvičkách :-) a je to moc dobře zvládnutá týmovka... nejen pro náctiletýOdpovědětVymazat Mám staženo pár naskenovaných dílů v angličtině a ty na mne jako náctiletá týmovka působí (ale nechci tím říct, že nějak špatně, prostě "normální týmovka"). V češtině jsem je jen zahlédl, nečetl.OdpovědětVymazat


Po Twitteru se Chávez pustil i do blogování | Týden.cz Po Twitteru se Chávez pustil i do blogování Venezuelský prezident Hugo Chávez odstartoval svou další prezentaci na internetu. Na nové stránce spuštěné v úterý jsou například jeho fotografie, nahrávky projevů, odkazy na televizní vystoupení či interaktivní zprávy. Přibližně před měsícem začal Chávez na sociálním serveru Twitter tweetovat, nyní bude také blogovat, napsala agentura DPA. Prezident se podle DPA snaží s pomocí internetu více zviditelnit před volbami, které Venezuelu čekají 26. září. ČTĚTE TAKÉ: Britney Spearsová se stala královnou Twitteru "Měli bychom sociální sítě vnímat jako politické komando v kyberprostoru. Technologie jsou k tomu, k čemu je lidé používají," sdělil podle DPA levicový prezident Chávez na blogu. Jeho konto na Twitteru založené v dubnu má již víc než 444 tisíc následovníků, tedy lidí, kterým přicházejí jeho zprávy. Během několika minut se jeho stránka plní stovkami vzkazů a otázek. Chávez otevření účtu na Twitteru označil za součást boje proti svým internetovým kritikům. Tento mikroblogovací systém, který umožňuje zveřejňovat vzkazy o délce 140 znaků, totiž hojně využívá opozice k organizování protivládních protestů.