text: 1. únor je 32. den roku podle gregoriánského kalendáře. Do konce roku zbývá 333 dní (334 v přestupném roce). Svátek má Hynek a Jasmína. Události Česko 1342 – Král Jan Lucemburský založil na dnešním Smíchově kartuziánský klášter 1990 – Zanikla komunistická Státní bezpečnost reformou na jiné složky Ministerstva vnitra. 2005 – Vrchní soud v Praze potvrdil rozsudek Městského soudu v Praze a odsoudil bývalého ministra financí Iva Svobodu (ČSSD) a jeho poradkyni Barboru Snopkovou k pěti letům odnětí svobody. Oba byli obviněni v souvislosti s krachem mělnické firmy Liberta. Podle soudu se dopustili podvodu a zvýhodňování věřitele, Snopková také porušování povinnosti v řízení o konkurzu. 2013 – Začala vysílat televizní dokumentární stanice Prima Zoom. Svět 772 – Novým papežem se stal Hadrián I. 1539 – Císař Karel V. a král František I. Francouzský podepisuji protianglickou dohodu 1587 – Anglická královna Alžběta I. podepisuje ortel smrti pro Marii Stuartovnu 1608 – Rakouské a uherské stavy uzavřely v Prešpurku tzv. konfederaci na obranu míru. Záměrem spolku bylo donutit císaře Rudolfa II. schválit již připravenou mírovou dohodu s Turky 1662 – Nizozemská posádka na Tchaj-wanu se vzdává čínským pirátům 1669 – Francouzský král Ludvík XIV. omezuje náboženské svobody 1717 – Henri d'Aguesseau jmenován prvním kancléřem Francie 1720 – Švédsko a Prusko podepisují mírovou dohodu 1732 – Říšský sněm v Řezně akceptuje Pragmatickou sankci 1742 – Sardínie a Rakousko podepisují alianční smlouvu 1793 – Francie vyhlásila válku Anglii a Nizozemí. 1796 – Hlavní město Horní Kanady je přesunuto z Newarku do Yorku. 1814 Vulkán Mayon na Filipínách zabil více než 1200 lidí. Proběhla v rámci napoleonských válek bitva u La Rothière. 1861 – Americká občanská válka – Texas se oddělil od Spojených států. 1893 Thomas Alva Edison dokončil stavbu prvního filmového studia. V Turíně proběhla světová premiéra opery Manon Lescaut. 1896 – V Turíně proběhla světová premiéra opery Bohéma. 1902 – Čínská císařovna Cch'-si vydala nařízení, jímž zrušila zákaz smíšených sňatků mezi Mandžuy a Číňany, a doporučila, aby se přestalo s deformováním nohou u žen. 1918 – V Černé Hoře začalo povstání proti Rakousku-Uhersku označované jako Vzpoura v boce Kotorské. 1919 – Byly reorganizovány Československé legie v Rusku. 1927 – Ve Velké Británii byla znovu zformována 1. stíhací peruť RAF. 1940 – Rudá armáda zahajuje svou druhou velkou ofenzívu na Karelské šíji, začíná druhá bitva u Summy. 1942 – Vidkun Quisling se stal norským premiérem. 1943 – V Nizozemsku byla ustanovena nová vláda. Jejím předsedou byl Anton Adriaan Mussert. 1944 – Byl proveden první útok americké 5. armády na Monte Casino. 1945 – Americká 6. armáda zaútočila na Manilu. 1946 – Byla vyhlášena Druhá Maďarská republika. 1950 – Urho Kekkonen byl zvolen finským předsedou vlády. 1999 – GMDSS byl nasazen do plného provozu. 2001 – Jose Maria Pereira Neves se stal premiérem Kapverd. 2003 Při sestupu do atmosféry došlo k havárii amerického raketoplánu Columbia, při němž zahynulo všech sedm členů posádky. Vstoupila v platnost Smlouva z Nice. 2005 Nepálský král Gjánéndra vyhlásil v zemi výjimečný stav a ujal se na 3 roky sám moci. Slovinský parlament poměrem hlasů 79:4 ratifikoval Ústavu Evropské unie. 2016 – Světová zdravotnická organizace vyhlásila globální pohotovost kvůli šíření viru zika na obou amerických kontinentech. 2017 – Poslanci britského parlamentu schválili zákon o vystoupení Spojeného království z Evropské unie poměrem hlasů 498:114. 2021 – Ozbrojené síly Myanmaru provedly státní převrat, zadržely prezidenta Win Myina a kancléřku Aun Schan Su Ťij. Narození Česko 1835 – František Podveský, poslanec Moravského zemského sněmu († ?) 1838 – Jan Kučera, právník a politik († 17. ledna 1895) 1859 – Karel Halíř, houslista a pedagog († 21. prosince 1909) 1862 – Metoděj Janíček, kantor a hudební skladatel († 23. července 1940) 1869 – Inocenc Ladislav Červinka, archeolog († 3. října 1952) 1873 Václav Hýbner, československý politik († 11. března 1943) Rudolf Saliger, rektor na technické univerzity ve Vídni († 31. ledna 1958) Jiří Skorkovský, československý politik († 4. února 1931) 1874 – Josef František Svoboda, vlastivědný pracovník, historik a archivář († ? 1946) 1876 Franta Anýž, řezbář, cizelér a medailér († 8. října 1934) Prokop Miroslav Haškovec, profesor románské filologie a překladatel († 20. prosince 1935) 1877 – František Geršl, československý politik († 9. dubna 1952) 1880 – Jaroslav Milbauer, profesor chemické technologie, rektor Českého vysokého učení technického († 19. ledna 1959) 1881 – Theodor Bohumír Pařík, hudební skladatel, houslista a pedagog († 28. ledna 1961) 1882 Antonín Majer, malíř († 6. prosince 1963) Marie Majerová, spisovatelka a novinářka († 16. ledna 1967) František Schön, akademický malíř († 11. února 1976) 1887 – Eduard Hnilička, architekt a grafik († 10. dubna 1967) 1889 – Antonín Basl, geograf, historik, legionář a velitel Vojenského zeměpisného ústavu († 4. dubna 1937) 1894 – Josef Otto Novotný, novinář, editor a překladatel († 22. září 1971) 1913 – Ivan Holý, komunistický politik († ?) 1914 – Ludmila Bertlová, houslistka († 23. června 1961) 1915 – Artur London, komunistický politik, diplomat a publicista († 7. listopadu 1986) 1925 – Jiří Novák, malíř, scénograf a autor kostýmních návrhů († 21. června 1994) 1928 – Petr Ginz, dětský malíř z Terezínského ghetta († 28. září 1944) 1932 – Zbyněk Janata, člen skupiny bratří Mašínů († 2. května 1955) 1942 – Jiří Poborák, spisovatel komiksu Čtyřlístek 1947 – Vladimír Zedník, tenista 1951 – Dagmar Havlová, švagrová Václava Havla 1953 – Jan Bednář, rozhlasový novinář a komentátor 1956 – Josef Lux, politik z KDU-ČSL († 21. listopadu 1999) 1975 – Tomáš Vlasák, hokejový útočník 1983 Tomáš Grigar, fotbalový brankář Iveta Benešová, tenistka 1986 – Ladislav Šmíd, hokejový obránce 1993 – Lucie Charvátová, lyžařka a biatlonistka Svět 1462 – Johannes Trithemius, německý opat, učenec, humanista a spisovatel († 13. prosinec 1516) 1690 – Francesco Maria Veracini, italský houslista a hudební skladatel († 31. října 1768) 1701 – Johan Agrell, švédský skladatel a kapelník († 19. ledna 1765) 1712 – Konrad Ernst Ackermann, německý divadelní herec († 13. listopadu 1771) 1761 – Christiaan Hendrik Persoon, francouzský mykolog († 16. listopadu 1836) 1745 – Karel Josef Habsbursko-Lotrinský, rakouský arcivévoda, syn Marie Terezie († 18. ledna 1761) 1768 – Alexandre Jacques Bernard Law de Lauriston, francouzský generál a maršál († 10. června 1828) 1781 – Gustave Dugazon, francouzský hudební skladatel († 12. září 1829) 1783 – André Dupin, francouzský právník a teolog († 10. listopadu 1865) 1785 – William Dunn Moseley, americký politik, první guvernér státu Florida († 4. ledna 1863) 1787 – Christian Adolph Pescheck, německý luteránský duchovní a vědec († 3. listopadu 1859) 1789 – Hippolyte Chelard, francouzský skladatel († 2. února 1861) 1794 – Alexandr Petrov, ruský šachista († 10. dubna 1867) 1795 – George Harpur Crewe, anglický politik († 1. ledna 1844) 1800 – Brian Houghton Hodgson, anglický zoolog a politik († 23. května 1894) 1801 Thomas Cole, anglicko-americký malíř († 11. února 1848) Jean Théodore Lacordaire, belgický entomolog († 18. července 1870) 1804 – Handrij Zejler, lužickosrbský básník a národní buditel († 15. října 1872) 1808 – Luisa Pruská, rodem pruská a sňatkem nizozemská princezna († 6. prosince 1870) 1844 Eduard Strasburger, polsko-německý botanik († 18. května 1912) Granville Stanley Hall, americký dětský psycholog († 24. dubna 1924) 1857 – Vladimir Michajlovič Bechtěrev, ruský lékař-neurofyziolog a psychiatr († 24. prosince 1927) 1860 – Michel Zévaco, francouzský spisovatel († 8. srpna 1918) 1861 – Emilio Pizzi, italský skladatel († 27. listopadu 1940) 1872 Paul Fort, francouzský básník († 20. dubna 1960) Andrew Kehoe, americký masový vrah († 18. května 1927) 1874 – Hugo von Hofmannsthal, rakouský básník († 15. července 1929) 1878 George Campbell, kanadský hráč lakrosu, olympijský vítěz († 4. listopadu 1972) Alfréd Hajós, maďarský architekt a plavec, olympijský vítěz († 2. listopadu 1955) Milan Hodža, čs. předseda vlády († 27. června 1944) 1882 – Louis Saint-Laurent, premiér Kanady († 25. července 1973) 1884 – Jevgenij Zamjatin, ruský spisovatel († 10. března 1937) 1888 – Franciszek Kleeberg, polský generál († 5. dubna 1941) 1889 – Tadeusz Piskor, polský generál za druhé světové války († 22. března 1951) 1890 – Germaine Lubin, francouzská sopranistka († 27. října 1979) 1894 John Ford, americký filmový režisér († 31. srpna 1973) Herman Hupfeld, americký hudební skladatel († 8. června 1951) 1897 – Jevhen Malanjuk, ukrajinský básník († 16. února 1968) 1900 – Clarence Pinkston, americký skokan, zlato na OH 1920 († 18. listopadu 1961) 1901 Clark Gable, americký filmový herec († 16. listopadu 1960) Edvard Westerlund, finský zápasník, zlato na OH 1924 († 7. prosince 1982) 1902 – Langston Hughes, americký spisovatel († 22. května 1967) 1905 – Emilio Gino Segrè, italsko-americký fyzik, nositel Nobelovy ceny za fyziku († 24. dubna 1989) 1906 – Ludwig Lachmann, německý ekonom († 17. prosince 1990) 1907 Günter Eich, německý spisovatel († 20. prosince 1972) Iľja Jozef Marko, slovenský novinář a básník († 17. září 1980) 1915 Stanley Matthews, legenda anglické i světové kopané († 23. února 2000) Viktor Šem-Tov, ministr izraelských vlád († 8. března 2014) 1922 – Renata Tebaldiová, italská operní zpěvačka († 19. prosince 2004) 1925 – Hermann Müller-Karpe, německý archeolog († 20. září 2013) 1926 – Vivian Maierová, americká umělecká fotografka († 21. dubna 2009) 1927 – Galway Kinnell, americký spisovatel († 28. října 2014) 1931 – Boris Jelcin, první prezident ruské federace († 23. dubna 2007) 1933 Svetlana Velmar-Janković, srbská spisovatelka a novinářka († 9. dubna 2014) Sadao Watanabe, japonský saxofonista a flétnista 1935 – Vladimir Aksjonov, sovětský kosmonaut 1937 – Audrys Bačkis, litevský kardinál 1938 – Jimmy Carl Black, americký hudebník († 1. listopadu 2008) 1939 Claude François, francouzský zpěvák, hudební skladatel a tanečník († 11. března 1978) Joe Sample, americký jazzový klavírista († 12. září 2014) Fritjof Capra, rakouský fyzik, holista a teoretik 1940 – Bibi Beschová, rakousko-americká herečka († 7. září 1996) 1941 – Anatolij Firsov, sovětský hokejista († 24. července 2000) 1942 – Terry Jones, britský komik a režisér († 21. ledna 2020) 1944 – Christine Schorn, německá filmová a rozhlasová herečka 1947 Jurij Malyšev, sovětský veslař, zlato na OH 1972 Gaston Rahier, belgický motokrosový závodník († 8. února 2005) 1949 – George Friedman, americký zpravodajský expert a spisovatel 1950 Mike Campbell, americký kytarista, skladatel Kazimierz Nycz, arcibiskup a metropolita varšavský, kardinál 1952 Jenö Jandó, maďarský klavírista Roger Tsien, americký biochemik, držitel Nobelovy ceny za chemii († 24. srpna 2016) Steven Zaloga, americký vojenský historik 1954 – Bill Mumy, americký herec a hudebník 1955 – Thomas Gilou, francouzský režisér 1956 – Exene Cervenka, americká zpěvačka, spisovatelka a malířka 1965 Sherilyn Fenn, americká herečka Brandon Lee, americký herec († 31. března 1993) Stéphanie Monacká, monacká princezna 1968 Lisa Marie Presleyová, americká zpěvačka a herečka († 12. ledna 2023) Mark Recchi, kanadský hokejista 1969 Gabriel Batistuta, argentinský fotbalista Brian Krause, americký herec Joshua Redman, americký jazzový saxofonista Patrick Wilson, americký hudebník 1971 Michael C. Hall, americký herec Tommy Salo, švédský hokejový brankář Zlatko Zahovič, slovinský fotbalista 1980 – Aleksander Šeliga, slovinský brankář 1984 Darren Fletcher, skotský fotbalista Lee Thompson Young, americký herec († 19. srpna 2013) 1990 Laura Marling, britská zpěvačka Matevž Vukotič, slovinský horský vůdce 1994 – Harry Styles, člen anglicko irské skupiny One Direction 2000 – Filip Schenk, italský sportovní lezec Úmrtí Česko 1510 – Zdenka Česká, dcera krále Jiřího z Poděbrad (* 11. listopadu 1449) 1519 – Václav Koranda mladší, pražský univerzitní mistr, děkan artistické fakulty (* 1425) 1620 – Eliška Kateřina Smiřická, česká šlechtična (* 1590) 1846 – František Pištěk, římskokatolický duchovní (* 6. dubna 1786) 1874 – Gustav Trenkler, poslanec Českého zemského sněmu (* 8. listopadu 1811) 1886 – Josef Klobautschnik, krupský řídící učitel, ředitel kůru kostela Nanebevzetí Panny Marie (* 22. února 1820) 1892 – Josef Perwolf, jazykovědec, zaměřením slavista, českého původu (* 26. února 1841) 1910 – Antonín Slavíček, malíř (* 16. května 1870) 1919 – Adolf Chlumský, český evangelický farář v USA (* 3. října 1842) 1920 – Rudolf Dvořák, zakladatel české orientalistiky (* 12. listopadu 1860) 1936 – Vladimír Fáček, československý politik (* 6. května 1870) 1942 – Bohumil Klika, mykolog, zoolog, paleontolog, spisovatel a překladatel (* 28. února 1868) 1946 – August Miřička, profesor trestního práva (* 2. prosince 1863) 1956 – Bohumil Urbánek, politik KSČ (* 9. listopadu 1901) 1962 Miroslav Cikán, filmový režisér (* 11. února 1896) Josef Kaplický, malíř, sochař a sklářský výtvarník (* 19. března 1889) 1967 – Bohumil Palát, pedagog a hudebník (* 20. září 1893) 1973 – Václav Svoboda, politik KSČ (* 11. června 1920) 1974 Jan Dokulil, kněz, básník, překladatel (* 13. července 1910) Gustav Nosek, loutkář, řezbář a loutkoherec (* 15. července 1887) 1980 – Josef Machačka, politik KSČ (* 8. července 1913) 1983 – František Fišer, katolický teolog, biblista, překladatel, disident a tramp (* 4. února 1926) 1985 – Antonín Šindelář, fotbalista (* 25. července 1902) 1986 – Otakar Ferfecký, projektant, konstruktér a manažer (* 20. března 1924) 1989 – Karel Bodlák, učitel a spisovatel (* 3. listopadu 1903) 1991 – Vratislav Grégr, profesor kvasné chemie a biotechnologie VŠCHT (* 28. října 1914) 1997 – Antonín Mores, pediatr a vysokoškolský pedagog (* 24. května 1908) 1998 – Adolf Vodáček, politik KSČ (* 13. dubna 1905) 1999 – Jiří Platenka, fotograf (* 1. března 1932) 2008 – Václav Babula, lékař, textař, básník a literát (* 23. září 1938) 2009 – Jaroslav Proch, fotbalový brankář (* 6. června 1919) 2011 Milan Borovička, amatérský fotograf (* 12. září 1925) Josef Jägerman, politik KSČ (* 26. ledna 1913) 2013 Vladimír Vlasák, hudební publicista (* 11. února 1958) Rudolf Dašek, jazzový kytarista a skladatel (* 27. srpna 1933) Karel Volejníček, katolický kněz a pedagog studentů teologie (* 30. října 1936) Soňa Balunová, reprezentantka ve volejbale, krasobruslení a atletice (* 8. června 1924) 2016 – Lumír Ševčík, akademický malíř, ilustrátor, grafik a typograf (* 8. srpna 1921) 2017 Vladislav Kaska, malíř, grafik a výtvarný pedagog (* 27. června 1945) Dušan Karpatský, překladatel ze slovanských jazyků, především pak ze srbochorvatštiny (* 28. únor 1935) 2019 – Jiřina Adamcová, akademická malířka a grafička (* 6. června 1927) Svět 523 – Brigita Irská, považována za zakladatelku kláštera v Kildare (* 451/53) 656 – Sigibert III., merovejský král Austrasie (* 630) 1248 – Jindřich II. Brabantský, brabantský a dolnolotrinský vévoda (* 1207) 1302 – Andrea Conti, italský řeholník a františkán, katolický blahoslavený (* asi 1235) 1308 – Heřman III. Braniborský, markrabě braniborský a hrabě z Coburgu (* 1273) 1328 – Karel IV. Sličný, francouzský král (* 1294) 1691 – papež Alexandr VIII. (* 22. dubna 1610) 1705 – Žofie Šarlota Hannoverská, pruská královna (* 30. října 1668) 1711 – Vladimir Vasiljevič Atlasov, sibiřský kozák, obchodník s kožešinami, dobyvatel Kamčatky (* 1661/64) 1733 – August II. Silný, polský král, velkokníže litevské a saský kurfiřt (* 12. května 1670) 1737 – Bartolomeo Scotti, italský stavitel (* 1685) 1749 – Františka Marie Bourbonská, nemanželská dcera francouzského krále Ludvíka XIV. (* 25. května 1677) 1756 – Marie Augusta Thurn-Taxis, vévodkyně württemberská (* 11. srpna 1706) 1760 – Vilém VIII. Hesensko-Kasselský, německý lankrabě (* 10. března 1682) 1795 – Giacomo Insanguine, italský skladatel (* 22. března 1728) 1807 – Thomas Troubridge, britský admirál (* 1758) 1818 – Giuseppe Gazzaniga, italský skladatel (* 5. října 1743) 1837 Fridrich František I. Meklenbursko-Zvěřínský, meklenbursko-zvěřínský velkovévoda (* 10. prosince 1756) Edward Donovan, anglo-irský spisovatel, cestovatel a amatérský zoolog (* 1768) 1839 Giuseppe Valadier, italský architekt, urbanista, archeolog a zlatotepec (* 14. dubna 1762) Albrecht Besserer von Thalfingen, bavorský generál (* 8. října 1787) 1851 – Mary Shelleyová, anglická spisovatelka (* 30. srpna 1797) 1856 – Ivan Paskevič, generál, polní maršál ruské armády (* 8. srpna 1782) 1864 – Luisa Marie Terezie z Artois, vévodkyně a regentka z Parmy (* 21. září 1819) 1871 – Alexander Serov, ruský skladatel (* 23. ledna 1820) 1873 – Matthew Fontaine Maury, americký astronom, historik a oceánograf (* 14. ledna 1806) 1875 – William Sterndale Bennett, anglický hudební skladatel (* 13. dubna 1816) 1881 – Ludwik Skrzyński, rakouský politik polské národnosti (* 1816) 1885 Sidney Gilchrist Thomas, anglický chemik, metalurg a vynálezce (* 16. dubna 1850) Henri Dupuy de Lôme, francouzský stavitel lodí (* 15. října 1816) Claus Harms, německý luterský duchovní a teolog (* 25. května 1778) 1886 – Friedrich Harant, rakouský politik a poslanec Říšské rady (* 1810) 1889 – Ludwik Grohman, polský majitel továrny v Lodži (* 28. června 1826) 1897 – Gustav Kosjek, rakousko-uherský diplomat, dlouhodobě působil v Osmanské říši (* 17. srpna 1838) 1900 – Bernard Altum, německý katolický kněz, zoolog a výzkumník v oboru lesnictví (* 31. ledna 1824) 1903 – George Gabriel Stokes, irský matematik, fyzik a politik (* 13. srpna 1819) 1904 – Paul Welponer, rakouský podnikatel a politik, poslanec Říšské rady (* 30. ledna 1850) 1905 Heinrich Lanz, německý vynálezce a výrobce zemědělských strojů (* 9. března 1838) Franz Neumann, rakouský architekt (* 16. ledna 1844) Oswald Achenbach, německý krajinář (* 2. února 1827) 1908 Karel I. Portugalský, portugalský král (* 28. září 1863) Milovan Glišić, srbský spisovatel (* 19. ledna 1847) 1910 – Benedikt Niese, německý filolog a historik (* 24. listopadu 1849) 1914 – Albert C. L. G. Günther, německo-britský zoolog (* 3. října 1830) 1916 – Şehzade Yusuf Izzeddin, syn osmanského sultána Abdulazize (* 29. září 1857) 1918 – Leonilla Ivanovna Barjatinská, ruská šlechtična (* 9. května 1816) 1919 Kamill Kuranda, rakouský politik a poslanec Říšské rady (* 7. února 1851) Eduard Paar, rakousko-uherský generál a šlechtic (* 5. prosince 1837) 1920 Vladimir Puriškevič, ruský antisemitský politik, jeden z vrahů Rasputina (* 12. srpna 1870) Konstantin Mamontov, ruský vojenský velitel a generál Kozáků (* 16. října 1869) Pavel Karlovič Šternberg, ruský astronom, revolucionář, bolševik a státník (* 2. dubna 1865) 1922 – Aritomo Jamagata, japonský vojevůdce a politik (* 14. června 1838) 1923 Andrej Černiansky, slovenský redaktor a publicista (* 12. října 1841) Ernst Troeltsch, německý protestantský teolog a sociolog (* 17. února 1865) 1925 – Karl Kuefstein, rakousko-uherský politik, diplomat a velkostatkář (* 31. července 1838) 1930 – Franz Stibral, předlitavský státní úředník a politik (* 16. listopadu 1854) 1931 – Emanuel z Vendôme, francouzský šlechtic a člen rodu Bourbon-Orléans (* 18. ledna 1872) 1935 – Julius Schmid, rakouský malíř a kreslíř (* 3. února 1854) 1944 Franz Kutschera, rakouský válečný zločinec, Varšavský kat (* 22. února 1904) Piet Mondrian, nizozemský malíř, vůdčí osobnost konstruktivismu (* 7. března 1872) 1945 – Johan Huizinga, nizozemský kulturní historik (* 7. prosince 1872) 1949 – George Botsford, americký skladatel ragtimů a jiných hudebních forem (* 24. února 1874) 1952 – Thomas Bohrer, rakousko-uherský rychlobruslař (* 17. ledna 1887) 1953 – Egon Weiss, německý právník, profesor (* 1. července 1880) 1954 – Edwin Howard Armstrong, americký vynálezce (* 18. prosince 1890) 1957 – Friedrich Paulus, německý generál a pozdější polní maršál(* 23. září 1890). 1958 – Clinton Joseph Davisson americký fyzik, nositel Nobelovy ceny za fyziku,(* 22. října 1881) 1961 – Max Simon, nacistický generál, válečný zločinec (* 6. ledna 1899) 1965 – Angelo Rotta, biskup a vatikánský diplomat (* 9. srpna 1872) 1966 Buster Keaton, americký filmový komik, scenárista a režisér (* 4. října 1895) Hedda Hopperová, americká novinářka (* 2. května 1885) 1970 – Alfréd Rényi, maďarský matematik (* 20. března 1921) 1971 – Raoul Hausmann, rakouský fotograf, spisovatel, teoretik a sochař (* 12. července 1886) 1975 – Stefan Hedrich, generál rakouské-uherské armády a Waffen-SS (* 14. března 1880) 1976 Werner Heisenberg, německý fyzik, nositel Nobelovy ceny za fyziku (* 5. prosince 1901) Hans Richter, německý filmový producent a malíř (* 6. dubna 1888) George Whipple, americký vědec, nositel Nobelovy ceny za fyziku (* 25. srpna 1878) 1977 – Edmond Moore Hamilton, americký spisovatel science fiction (* 21. října 1904) 1978 – Arthur Siegel, americký fotograf (* 2. srpna 1913) 1979 – Ivan Štefánik, slovenský politik KSČ (* 9. září 1889) 1980 – Gastone Nencini, italský cyklista (* 1. března 1930) 1981 Donald Wills Douglas, americký podnikatel v letectví (* 6. dubna 1892) Geirr Tveitt, norský skladatel (* 19. října 1908) 1983 – Milada Součková, česká spisovatelka (* 24. ledna 1899) 1986 – Alva Myrdalová švédská diplomatka, nositelka Nobelovy ceny míru (* 31. ledna 1902) 1990 – Jadwiga Wajsová, polská atletka (* 30. ledna 1912) 1991 – Herzl Rosenblum, izraelský novinář, politik (* 14. srpna 1903) 1992 – Jean Hamburger, francouzský lékař a esejista (* 15. července 1909) 1999 – Karol Tibenský, slovenský fotbalista (* 18. října 1924) 2003 – tragicky zahynula posádka raketoplánu Columbia: Rick D. Husband, americký astronaut (* 12. července 1957) William C. McCool, americký astronaut (* 23. září 1961) Michael P. Anderson, americký astronaut (* 25. prosince 1959) Ilan Ramon, první izraelský astronaut (* 20. června 1954) Kalpana Chawlaová, americká astronautka indického původu (* 17. března 1962) David M. Brown, americký astronaut (* 16. dubna 1956) Laurel Clarková, americká astronautka (* 10. března 1961) 2007 Gian Carlo Menotti, italský hudební skladatel a libretista (* 7. července 1911) Antonio María Javierre Ortas, španělský kardinál (* 21. února 1921) 2008 – Allan Grant, americký fotožurnalista časopisu Life (* 23. října 1919) 2010 – Steingrímur Hermannsson, islandský politik (* 22. června 1928) 2011 – Jiří Kárnet, česko-americký dramatik, divadelní kritik, režisér, básník a překladatel (* 24. ledna 1920) 2012 Ladislav Kuna, slovenský fotbalista (* 3. dubna 1947) Wisława Szymborska, polská básnířka, esejistka, literární kritička a překladatelka, laureátka Nobelovy ceny (* 2. července 1923) Ruth Hausmeister, německá herečka (* 5. června 1912) 2013 Ed Koch, americký právník, politik a politický komentátor (* 12. prosince 1924) Cecil Womack, americký zpěvák (* 25. září 1947) Vladimir Jengibarjan, sovětský boxer arménské národnosti (* 24. dubna 1932) 2014 René Ricard, americký umělecký kritik (* 23. července 1946) Maximilian Schell, rakouský herec a režisér (* 8. prosince 1930) Luis Aragonés, španělský fotbalista a trenér (* 28. července 1938) Stefan Božkov, bulharský fotbalista (* 20. září 1923) Vasilij Petrov, sovětský vojevůdce, maršál Sovětského svazu (* 15. leden 1917) 2015 Martin Ťapák, slovenský režisér, herec, tanečník a choreograf (* 13. října 1926) Aldo Ciccolini, francouzský klavírista pocházející z Itálie (* 15. srpna 1925) Udo Lattek, německý fotbalista a trenér (* 16. ledna 1935) 2016 – Paul Pholeros, australský architekt (* 1953) 2017 – Burton Watson, americký překladatel japonské literatury (* 13. června 1925) 2018 – Barys Kit, běloruský a americký matematik (* 6. dubna 1910) 2019 – Imrich Kružliak, slovenského poválečného exilu, politik, krajanský pracovník (* 8. prosince 1914) 2020 Andy Gill, britský kytarista a hudební producent (* 1. ledna 1956) Ilie Bărbulescu, rumunský fotbalový reprezentant (* 24. června 1957) 2021 Robo Kazík, slovenský podnikatel a zpěvák (* 11. května 1947) Ricky Powell, americký fotograf (* 20. listopadu 1961) Tamara Rylovová, sovětská rychlobruslařka (* 1. října 1931) Ryszard Szurkowski, polský cyklista (* 12. ledna 1946) Merryl Wyn Davies, velšská spisovatelka (* 23. června 1948) Svátky Česko Hynek, Jasmína Pelhřim Svět Slovensko: Tatiana Malajsie: Federal Teritory Holiday (od roku 1974) Nikaragua: Den letectva USA: Národní den svobody Austrálie: Australia Day (je-li pondělí) Švýcarsko: Homstrom (oslava konce zimy, je-li neděle) Liturgický kalendář Svatý Pionius Reference Externí odkazy Únorové dny


source: CulturaX

text: Pražské jaro, "konec dějin" a šaušpíler 1) Pražské jaro má podivuhodný osud: bylo odsouzeno a pohřbeno dvakrát, vítězi včerejšími i dnešními. Jeho prvními hrobaři byli normalizátoři roku 1968, kteří za pomoci sovětské invaze obnovili v zemi policejně byrokratickou diktaturu, smrtelně ohroženou lidovým protestem, a odsoudili Pražské jaro jako kontrarevoluci. Svůj verdikt vyhlásili v písemném dokumentu, nazvaném Poučení, které se stalo oficiálním výkladem dějin. Kdo se chtěl udržet v zaměstnání, publikovat, vystupovat na veřejnosti, dělat kariéru, musel opakovat poučky tohoto ideologického elaborátu a veřejně odsuzovat revizionisty, pravicové oportunisty, renegáty a kontrarevolucionáře, kteří prý tehdy podkopávali v Československu "základy socialismu". Podruhé se koná smuteční obřad za Pražské jaro za našich dnů, roku 1993, kdy noví vítězové znovu ukládají jeho inspirátory a aktéry do rakve: český parlament schválil a prezident Václav Havel podepsal zákon, v němž se období od roku 1948 do listopadu 1989 vyhlašuje za etapu, kdy společnost byla - celých čtyřicet let - znásilňována zločinnou organizací - komunistickou stranou. Jeden z ústavních činitelů při výkladu a obhajobě zmíněného zákona napsal, že i politici Pražského jara zůstali dozorci koncentračního tábora, pouze na rozdíl od svých zlých předchůdců byli hodní (viz Rudé právo, 18. června 1993). Oba verdikty jsou arogantní a směšné zároveň. Dočasná organizace partikulárních interesů si osobuje právo vynášet definitivní soud nad dějinami. Kdo chce pochopit podstatu Pražského jara, nemůže toto dvojí odsouzení přehlédnout. Proč zatracují vítězové, minulí i současní, Pražské jaro nebo bagatelizují jeho význam, prohlašují ho za odbytou záležitost a radí, aby se na tuto událost co nejrychleji zapomenulo? A pokud někdo z vládních činitelů hodnotí rok 1968 kladně, zneváží vzápětí velké vzepětí národa dodatečným ujištěním, že se tehdy projevené "dobré vlastnosti" společnosti mohou dnes v míře nevídané uplatnit při plnění "velkého úkolu naší doby", jímž je - neokapitalistická normalizace. Obě písemnosti, jak Poučení z roku 1970, tak protikomunistický zákon z roku 1993, jsou pozoruhodné dokumenty, které sice neříkají nic pravdivého o Pražském jaru, ale vypovídají mnoho o sepisovatelích, prozrazují jejich vztah ke skutečnosti a stávají se trvalým, v literách zafixovaným svědectvím směšnosti a trapnosti obou vítězů. (Řeč zrazuje každého, kdo s ní zachází jako s ovladatelným instrumentem a nenaslouchá jejímu hlasu, nezvažuje její možnosti i nástrahy.) Poučení předpisovalo společnosti, jak se má na svoji nedávnou minulost dívat, a diktovalo každému, kdo se chtěl uplatnit, jak se musí chovat. Protikomunistický zákon dnešních vítězů určuje pohled na minulost právní normou, což je věc nevídaná a neslýchaná, možná pouze v zemi Josefa Švejka a Franze Katky. Co spojuje naprosto různé vítěze, včerejší kolaboranty a stoupence "reálsocialismu" s dnešními demokraty, že odmítají Pražské jaro a nemají porozumění pro jeho smysl? Je prokletím (všech? většiny?) vítězů, že vládnou v představě, jako by jejich panství bylo zajištěno na věčné časy, jako by k jejich programu a praxi neexistovala alternativa? Rok po porážce Pražského jara strhli tehdejší normalizátoři v Československu všechnu moc do svých rukou v bláhové naději, že není na světě síla, která by je smetla. Stačilo pouhých dvacet let, krátkých z perspektivy historie, krutě dlouhých z hlediska individuálního života, a systém, zdánlivě všemocný, náhle ztroskotal, přes noc se provalila jeho prohnilost a ztrouchnivělost. Pro dnešní vítěze je systém "tržního hospodářství" nejen posledním slovem dějin, ale také dlouho hledaným a konečně šťastně nalezeným přirozeným řádem, který odpovídá podstatě člověka a nastoluje na Zemi normalitu. Klíčovým slovem k pochopení Pražského jara i moderní doby je "norma a normalita". Co je ve 20. století normální, jaká norma rozlišuje normálnost od nenormálnosti, přirozenost od umělosti a vykonstruovanosti? Pražské jaro patří k událostem 20. století, je od jeho problematiky neodlučitelné, a proto bez ní nepochopitelné. Kdo toto sepětí Pražského jara a moderní doby žil a promýšlel, bude se oprávněně ptát, zda Evropani, a tedy i Češi, museli čekat do roku 1989, aby jim Američan Francis Fukuyama znovu připomenul, po ruském emigrantovi Alexandru Kojevovi, starou myšlenku Hegelovu o "konci dějin"? Dějiny skončily roku 1806, říká Hegel, a bitvou u Jeny jsou uzavřeny. Zdravý rozum se vzpírá uznat takové tvrzení a namítá: jak mohly dějiny skončit, když přece evidentně pokračují, stále se dějí změny, každý den přináší něco nového. Tyto námitky vyplývají z nedorozumění. Hegel nepopíral změny a vývoj, pouze upozorňoval, že podstatné se již stalo a všechno, co následuje, jen rozšiřuje, rozvíjí, rozmělňuje etablovaný systém. Neděje se nic nového? Naopak, "konec dějin" se prosazuje tak, že se stále něco děje, novější vytlačuje nové, nové vzniká, aby okamžitě nebo po chvíli zastaralo, ale v tomto nepřetržitém proudu novinek se nerodí nic podstatného, vše nové a nejnovější propadá sterilitě a bezpodstatnosti jako předcházející. Podstatou moderních dějin a jejich "konce" je narůstání bezpodstatného, vytlačování podstatného vedlejším, záměna obojího: lidi jsou pohlcováni shonem za podružným, hromaděním druhotného, zatímco podstatné jim uniká. Každá doba je určována vztahem, jaký lidi zaujímají ke skutečnosti, a tedy také sami k sobě. Tento určující vztah tvoří paradigma (vzorec) epochy. Paradigmatem antického světa je tetraktys, součtveří smrtelníků a bohů, Země a nebes, na něm se zakládá POLIS, stejně jako filosofie, architektura, tragédie, lyrika. Paradigma křesťanské éry se soustřeďuje do vztahu člověka k Bohu a odtud se rodí imaginace, která stvořila rotundy a katedrály, gregoriánský chorál, malby, plastiky. Paradigma moderní doby je charakterizováno emancipací, v níž se člověk vyprošťuje ze středověkých vazeb církevních i světských a chce ve všem užívat svého rozumu. Ale tento člověk netouží být pouze svobodný, usiluje také stát se pánem a vlastníkem přírody. Tato podvojnost, slučující svobodu s panstvím nad skutečností, není bez následků. Moderní člověk ovládá skutečnost, mění ji na manipulovatelnou a disponovatelnou realitu; fabrikuje nástroje, stroje, aparatury, ale především konstruuje zdokonalující se systém, zahrnující vědu, techniku, ekonomii. Tento systém produkuje v grandiózních rozměrech artefakty, informace, požitky. Moderní doba je charakterizována bezměrným a nesmírným růstem, zvyšováním produkce a bohatství, její mírou je překračování každé a jakékoli míry - tedy bezměrnost. Moderní systém je nepřetržitou transformací, v níž se skutečnost mění na propočitatelnou a disponovatelnou realitu, která je k službám člověka. Ale tento systém má také podivuhodnou vlastnost, že transformuje i lidi. Moderní člověk, který na počátku, v době Descartově, Diderotově, Mozartově, Kantově, prožíval a promýšlel svoji emancipaci z područí autorit jako vzmach a rozlet (Aufklarung), cítil se a žil jako heroický, ke svobodě mířící subjekt, propadá stále více do područí svého vlastního výtvoru, fungujícího systému na vytváření nezměrného bohatství. Nastává fatální záměna a proměna: moderní doba je epochou rozpoutaného subjektivismu, v němž někdejší subjekt-člověk je čím dále tím více spoutáván silami produkujícího systému a stává se jejich zajatcem a objektem. Role se mění: ze systému, který má sloužit člověku, se stává pán, pseudo-subjekt, degradující lidi na příslušenství svého fungování a rozmachu; lidi jsou odsouzeni k roli bezmocných objektů, pohybujících se uvnitř chodu této rozjeté mašinérie, neschopných a nemohoucích se z jejího sevření vyprostit. Dnešní realita, epocha "konce dějin" je grandiózní, expandující a expanzivní "systém potřeb", v němž jsou lidi redukováni, tj. poníženi na producenty a konzumenty. Tento systém je také jedinou a nejvyšší realitou, která vedle sebe, a zejména nad sebou nestrpí nic jiného, odlišného, svébytného, a strhává všechno do svého soukolí. Co tedy znamená "konec dějin"? Jsou u konce dějiny? Nikoli, u konce a v koncích jsou dějiny moderního paradigmatu. Tyto dějiny jsou vyčerpány a ztratily tvořivost. Tyto dějiny jsou u konce se svým rozumem, tj. schopností porozumět tomu, co se vlastně děje, a přiměřeně jednat, jejich rozum přestal být jednotou rozumět a umět, chápat a odpovědně se chovat, poklesl na služebnou součást fungujícího systému. Tyto dějiny jsou v koncích také s imaginací, která se zvrtla v jednostranně technickou vynalézavost, zaměřenou na usnadnění a rozmařilost života, nikoli na život dobrý. Pokud se ve 20. století, v epoše "konce dějin", rozpoutaného nihilismu a totálního ohrožení světa, tvořivá imaginace objevuje, potom pouze jako protest a revolta proti zavedenému vládnoucímu paradigmatu, jako odpor proti němu, a popisuje jeho hrůznost (dílo Franze Kafky), nebo se vysmívá jeho sterilitě a povyšuje smích na podstatný prvek kritického vědění (dílo Kafkova současníka a také rodáka z Prahy Jaroslava Haška). Patří k podstatě, tj. nepravdě tohoto paradigmatu, že zaměňuje rozum s racionalizací, imaginaci s technickou vynalézavostí, a proto každý svůj velký objev vyhlašuje jako nástup nové dějinné epochy: po druhé světové válce vstupovalo lidstvo do atomové éry, dnes, podle tvrzení ideologů, začíná věk mikroprocesorů, počítačů - budoucnost náleží čipu. Ve skutečnosti jsou všechny tyto technicko-racionální vymoženosti pouhými etapami přežilého a vyčerpaného paradigmatu a s hrůznou zjevností vyjevují jeho nepravdu a zvrácenost. Čeština je dokonce schopna vyjádřit přesně podstatu tohoto paradigmatu, když jeho bytí charakterizuje jako zbytnělost (obéznost, rakovinné bujení), jehož doplňující stránkou je zbytečnost, nadbytečnost, přebytečnost lidí; věk čipů ohlašuje, že člověk jako bytost určovaná vztahem k pravdě nepřichází pro tento systém v úvahu, je zbytečný a přebytečný, dalšímu vývoji pouze překáží. Ve střední Evropě se s neobyčejnou plastičností projevuje mystifikující povaha moderního paradigmatu. Jestliže se oprostíme od ideologického fetiše, kterému se nejen zalíbilo v číslici čtyřicet (panství policejně byrokratické diktatury), ale svým pohledem na ni také ustrnul, a zkoumáme dějiny střední Evropy od nesporného mezníku, kterým byla mnichovská zrada a kapitulace, tedy od roku 1938 do dneška, v rozmezí padesáti pěti let, zjistíme následující: toto krátké historické období překypuje posuny a přesuny majetku, střídáním nejrůznějších druhů vyvlastňování a přivlastňování. Po okupaci Československa nacistickým Německem je konfiskován židovský majetek, potom majetek těch, které nacisti označovali za nepřátele Třetí říše. Po skončení války je konfiskován majetek kolaborantů, zrádců, odsunutých Němců, ale také kapitalistů, statkářů, šlechty, církve, rolníků, živnostníků, řemeslníků a přechází do rukou státu, který se stává monopolním vlastníkem nejen věcí, ale i lidského inventáře, a s tímto svým vlastnictvím, spravovaným a řízeným policejně byrokratickou diktaturou, nakládá podle své vůle a libovůle. V dnešní době se tento majetek opět přerozděluje, vrací se šlechtě, církvím, bývalým majitelům nebo jejich nástupcům. Na místo všemocného státu, pro něhož jsou občani poddanými a on jejich neomezeným poručníkem, nastupuje po roce 1989 jako hlavní figura zbohatlík, mění se sociální hierarchie i takzvané hodnoty. Anonymní diktatura policie a byrokracie byla vystřídána anonymní diktaturou trhu a - trhovectví. Všechny tyto obrovské přesuny majetku, procesy protichůdných a vylučujících se expropriací a apropriací, za nimiž se skrývají příběhy lidí (vraždy, sebevraždy, chtivost, lakota, zoufalství), probíhají uvnitř vládnoucího moderního paradigmatu a jeho reálnost ani legitimitu nikterak nezpochybňují. Paradigma moderní doby se prosazuje, třebaže jiným způsobem a s rozdílnými výsledky, v obou formách vlastnictví, které dominovaly 20. století, jak soukromě kapitalistické, tak státně byrokratické. V tomto nepřetržitém procesu přerozdělování majetku, jeho přivlastňování a vyvlastňování, kdy se naděje na zbohatnutí stává zaslepující vidinou, v této empirické a vulgární expropriaci probíhá proces hlubší, skrytý, neviditelný - expropriace metafyzická, v níž jsou lidi hromadně, denně a bez rozdílu zbavováni toho nejvlastnějšího a nejpodstatnějšího, kdy jsou vymršťováni ze vztahu k Bytí, pravdě či Zákonu, vrháni do procesu, v němž vládne druhotné, podružné, nepravdivé, polopravdivé. Tato metafyzická expropriace se týká všech, jak přivlastňovatelů, tak vyvlastňovaných, vyřazuje je ze zakládajícího a osvobozujícího vztahu k tomu, co jest, takže jako bytosti bez základu a opory, jako štvanci nejrůznějších běsů, posedlí fixními "idejemi" a přízemními interesy, bez schopnosti orientovat se v tom, co se vlastně děje, upadají do nelítostného víru převrácenosti. Pražské jaro jednoznačně odmítlo stalinismus nebo, což je pozdější název pro stejnou realitu, "reálsocialismus", ale nepřiklánělo se ani k normalitě druhé části světa, jíž je kapitalismus (nebo, jak se dnes cudně, opatrnicky, bez odvahy proniknout k podstatě věci říká: tržní hospodářství). Protože se Pražské jaro odklonilo od normy, která v jedné části tehdejšího světa platila jako normálnost, a zpochybnilo její legitimitu, bylo jeho potlačení nazváno normalizací: lid, národ, společnost byly násilím vrhány zpět do převrácených poměrů, které vládly jako norma a normalita. Ve srovnání s nimi bylo Pražské jaro nepřípustnou výjimkou. Také současná norma a normalita zavrhuje Pražské jaro jako nenormálnost, abnormálnost, výjimečnost, tentokrát zcela pošetilou, protože se prý pokusilo o nemožné, o "třetí cestu" mezi kapitalismem a socialismem. Ale v okamžiku, kdy je jasné, že dnešní vítězný kapitalismus stejně jako zbankrotovaný "reálsocialismus" vyrůstají ze stejného zdroje, z paradigmatu moderní doby a jejího "konce", ukazuje se skutečný smysl Pražského jara: postavilo otazník (a vykřičník) nad legitimitou "reálsocialismu" a současně ve svých klíčových okamžicích, akcích, myšlenkách zpochybnilo paradigma moderní doby vcelku a v obou variantách. A proto otázka, o jakou věc tehdy vlastně šlo, odhaluje smysl a podstatu této události: ve hře a v sázce byly ustálené-instituce, lidová iniciativa zdola zpochybňovala vžitá dogmata o politice a realitě. Ať byl výsledek tohoto experimentu jakýkoli, sám jeho fakt, průběh počátečních sedmi měsíců (prolog), prvních sedmi dnů okupace (vyvrcholení) a následujících sedmi měsíců pozvolného ústupu (epilog), svědčí o "heroickém pokusu", který není ošidnou a proradnou "třetí cestou", ani nebyl polovičatostí, která by musela v dalším vývoji ztroskotat, i kdyby nebylo vnějšího zásahu. Pražské jaro nebylo marným pokusem o "třetí cestu" odsouzenou k zániku, nezdaru, zapomenutí, ale trvá jako záblesk a tušení jediné cesty, která může lidstvo zachránit před globální katastrofou, jako nesmělý náznak imaginace, z níž se jednou zrodí nové paradigma. Revolty roku 1968 v mnoha zemích starého i nového kontinentu, na tehdejším Západě i Východě postavily otazník nad oprávněností vládnoucího dějinného paradigmatu a naznačily, že jeho tvořivé možnosti jsou vyčerpány, že "konec dějin" vyžaduje paradigma nové. 2) Alain Finkielkraut připomíná větu z roku 1968: "Ekologie se domnívá, že stačí chránit životní prostředí. Filosofie soudí, že je třeba zachránit svět". Jaký je její smysl? Být zajatcem soudobého vládnoucího paradigmatu znamená: omezit se na ochranu životního prostředí (Umwelt), zatímco příkaz doby zní: zachránit svět (Welt). Záchrana světa se může uskutečnit pouze jako změna paradigmatu, tj. základního a zakládajícího vztahu lidí k tomu, co jest, včetně vztahu k vlastnímu já (Selbst). Změna paradigmatu je totožná se změnou míry: protože se dnes v rámci vládnoucího paradigmatu přijímají opatření (prendre des mesures, die Massnahmen), ale překonaná a nevyhovující míra, převrácená míra, míra-nemíra (la dé-mesure, die Masslosigkeit) zůstává, devastace planety i lidí pokračuje, svět se stále fatálněji realizuje jako anti-svět, jako Dostojevského pod-světí, jako bezohledně fungující systém. Jaká opatření (les mesures) je třeba provést, aby se svět zachránil? Žádná opatření nemohou svět zachránit, pokud se lidstvo neosvobodí z vládnoucího paradigmatu, z oné míry, jejíž podstatou je nemíra (la dé-mesure), převrácenost a nepravda. Dva flagrantní projevy této převrácené, devastující, destruktivní míry: zbrojní průmysl a export smrtonosných nástrojů vyvolává jako doplňující opatření humanitární pomoc. Globální ničení přírody vyžaduje instituce, organizace, spolky na ochranu životního prostředí. Záchrana světa je totožná s nástupem jiného paradigmatu, protože dnešní vládnoucí paradigma se realizuje a reprodukuje jako permanentní ohrožení světa, a všechno, co se podniká a dělá, jsou pouhá opatření, která se provádějí pod diktátem míry-nemíry, jejíž dvojznačnost a nepravda zůstává vykonavatelům skryta. V dopisu ze 13. listopadu 1926 píše Rainer Maria Rilke: "...Valí se na nás prázdné lhostejné věci, zdánlivé věci, životní atrapy." Moderní doba je podle básníka obdobím atrap, pouhých imitací, umělotin, náhražek. Nezná již věci, jimiž byli obklopeni naši předkové, věci, které vytvářely důvěrnost prostředí a v nichž se z generace na generaci přenášela lidskost a blízkost. Naše epocha již neví, co je studna, věž, dům, jablko, kroužící orel. Jsme zaplaveni atrapami, které se vnucují svou agresivitou a neodbytností. Je neštěstím a neposloužilo věci, že Rilke a po něm také Heidegger nazvali tuto náhražkovitost moderní doby falešným a zavádějícím jménem: "amerikanismus". Tím vznikal dojem, jako by problémy moderní doby spojené s "koncem dějin" přicházely do Evropy z jiného kontinentu a byly importovány z jiné kultury, ačkoli pravda je, že jsou evropským a pouze evropským produktem. Evropa není amerikanizována, nýbrž Evropa, stejně jako Amerika a Japonsko, vstoupily do závěrečné fáze "konce dějin".[1] Nietzsche vyslovil hlubokou myšlenku, že hlavní postavou moderní doby a "konce dějin" se stal "der Schauspieler" (Fröhl. Wiss., §356). Bylo by omylem a nedorozuměním překládat tento termín ekvivalentem: herec. Češtině chybí odpovídající substantivum pro onen význam, ale má naprosto přiléhavé sloveso, odpovídající německému výrazu, když říká: producírovat se, předvádět se. Šaušpíler je ten, kdo se předvádí publiku, kdo se producíruje před obecenstvem. Šaušpíler potřebuje diváky a všechno, co koná, je určeno publiku a veřejnosti. Šaušpíler je veřejný činitel, který svým předváděním udržuje obecenstvo v napětí, on sám je středem této pozornosti, je osobou, která žije tak, že je veřejnosti stále na očích a dožaduje se znovu jejího pohledu a uznání. Je to člověk okamžiku a mistr přítomné chvíle. Všechno, co podniká, dělá pro tuto chvíli, žije tím, co je právě teď, přechází od jednoho teď k druhému a dalším, protože každé teď zaniká s jeho právě provedeným vystoupením. Jeho doménou je chvilkovost. Je natolik závislý na veřejnosti a jejím mínění, že se jeho osudy určují její chvilkovou naladěností. Je pánem veřejnosti, pokud je středem pozornosti a obecenstvo mu věnuje svoji přízeň, ale je také otrokem veřejnosti, neboť je naprosto závislý na jejím mínění. Protože se veřejné mínění mění a není nad ně nic proměnlivějšího, klesá či stoupá důležitost a popularita šaušpílera podle měnících se nálad veřejnosti. Nietzschův šaušpíler je vnitřně spřízněn se "sofistou", kterého Hegel považoval za charakteristickou figuru moderní epochy. Moderní doba má mnoho společných rysů s úpadkovým obdobím starého Říma a v postavě "sofisty" se její pokleslost a vyprázdněnost koncentruje. ("Die Zeit der römischen Kaiser hat viel Ähnlichkeit mit der unsrigen.") Tam i zde je člověk redukován na abstrakci, na osobu, která sleduje prozaické záměry a je hnána holými interesy. Není obětí poměrů, ale jako součást poměrů převrácených obětuje své egoitě, své honbě za komfortem a poživačností: přírodu, kulturu, ideje, čest, morálku, myšlení. Mírou všech věcí je člověk, ale člověk redukovaný na omezenost svého chtění a partikulární účelovosti. Kde vládne "sofista", tam není místa pro vznešenost ("Alles Höhere ist ausgezogen"). Skutečnou podstatu a roli šaušpílera však pochopíme teprve tehdy, jestliže si uvědomíme, že jeho proti pólem je architekt (Baumeister). Na rozdíl od šaušpílera, který ztělesňuje chvilkovost a prchavost okamžiků, vyznačuje stavitelovu práci trvalost a posláním jeho díla je přetrvat právě přítomnou chvíli, trvat po generace. Slova vyjadřující rozmanitost stavitelovy tvorby - dům, tvrz, stavení, usedlost, mlýn - označují cosi pevného a solidního, co se brání chvilkovosti a provizoriu. Stavitel nepracuje pro obecenstvo a jeho dílo není určeno veřejnému mínění. Architekt, který postavil chrám, nezamýšlel, aby kolem stavby a v ní postávali nebo se promenovali zvědaví diváci, prohlíželi si kuriozity a jeho dílo "esteticky konzumovali". Chrám není budován pro obecenstvo, ale pro Obec. Obecenstvo je pokleslá obec, obec v rozkladu. Chrám je jedním z míst, kde se obec shromažďuje a slaví svoji pospolitost. Architekt proto nemá nic společného s veřejným míněním, s jeho vrtkavostí a proměnlivostí. Protějškem a doplňkem šaušpílera je náladové obecenstvo, veřejnost se svým míněním, skandující davy, provolávající hned slávu a vzápětí hanbu, kdežto stavitel-architekt má spoluhráče jediného: Obec a její trvalost. V moderní době šaušpíler vytlačil stavitele na vedlejší kolej, stal se hlavní osobou, miláčkem obecenstva, a tato proměna signalizuje, že se Obec (POLIS, la communauté) rozpadla a na její místo nastoupila veřejnost. Lidé se již nesdružují v Obci, ale rozptýlili se do efemérní a náladové veřejnosti. Tam, kde je stavitel vytlačen do podřadného postavení a vedoucí místo nahoře získává šaušpíler, dochází k převrácenosti, a všechno včetně soukromí, včetně politiky, včetně kulturního provozu se mění v prostor pro předvádivost šaušpílera jako všudypřítomné osoby. Protože se stal šaušpíler rozhodujícím pánem, inscenuje se skutečnost jako nepřetržitý sled obrazů, lidi žijí skutečnost na obrazovce, rozdíl mezi skutečností a promítaným obrazem mizí. Obraz vystupuje jako skutečnost sama a skutečnost je pouze tehdy reálná, jestliže je promítána jako obraz a předestřena divákům jako podívaná. Tam, kde je stavitel zatlačen do pozadí a jeho místo okupuje šaušpíler, musí se stát zdánlivost hlavní kategorií doby. Pouze ten, kdo se předvádí a denně se ukazuje na veřejnosti, jest, je důležitý, je uznáván jako činitel: jakmile se neukazuje, zmizel a již není. Není důležitý sám člověk, rozhodující je jeho obraz ve veřejnosti nebo - jak se dnes říká - jeho imidž (image). Člověk je imidž a imidž dělá člověka. Veřejnost je kolbiště, kde šaušpíleři všech zabarvení a věků konkurují o svůj imidž. Život se žije jako nepřetržitý zápas, jako úsilí bez oddychu a odpočinku udělat si imidž, vylepšit si imidž, zdokonalit jej, být trvale v soutěži popularity na předním místě. Všichni šaušpíleři, ať jde o zpěváky, boxery, tenistky nebo politiky, denně bojují o přízeň veřejnosti a žárlivě střeží své umístění v pořadí oblíbenosti. Kdo se nejdéle udržuje na předním místě žebříčku a zůstává na horním místě, nahoře, je důležitý a považuje se za vrchol. Kdo jsou na špici popularity, veřejného mínění, anket, těm patří obdiv, uznávají se jako hrdinové, prokazují se jim pocty jako hvězdám současnosti a - kultury. Šaušpíler je figurou "konce dějin". Jeho podstatou je imitace. Šaušpíler napodobuje, inscenuje, režíruje, aranžuje a provádí v malém, co doba jako "konec dějin" organizuje ve velkém. "Konec dějin" je imitace ve velkém, grandiózní produkování náhražek. Dějiny spějí ke konci a v této vyčerpanosti jsou zeslabeny natolik, že již jen imitují imitované, neboť ztratily tvořivou imaginaci. Producenti moderního komfortu a blahobytu jsou zároveň v jedné osobě vykonavateli "konce dějin". Ale realizátoři "konce dějin" jsou také hrobaři tohoto konce a nevědomí připravovatelé jiného začátku. Čím dokonaleji bude bezdějinnost dějin fungovat, čím všednější každodenností se pro lidi (jejich menšinu) stane komfort se všemi svými průvodními znaky, z nichž jedním z nejdůležitějších je umrtvující nuda a ohlupující rozmrzelost (volající po drogách a umělém rozptylujícím napětí), tím dříve se zrodí z hlubin lidskosti nová imaginace, jejíž představivost je tak převratná, revoluční, osvobozující, že si dovede představit jiný způsob života, který není fatálně určován dvojznačností "konce dějin". 3) Co se stalo s disidenty, když se po listopadu 1989 ujali vládních funkcí? Co udělali s mocí, co udělala moc s nimi? Obě otázky jsou součástí dávného a dosud nevyřešeného problému: jaká změna se děje s opozicí, když se chopí moci a má uskutečňovat své sliby, prokázat oprávněnost své kritiky dřívějšího režimu, komu a čemu otvírá svým jednáním prostor, jakým silám připravuje půdu, jaké vášně, činy, interesy vyvolává? Stojí za to znovu se zamyslet nad smyslem známého výroku Jana Patočky o "solidaritě otřesených". Záleží na tom, co se rozumí "otřesem" a jakou povahu má, resp. musí mít z něho vyplývající "solidarita". Vznikají pochybnosti, zda "frontový prožitek" účastníků první světové války, jak ho popisují Chardin a Jünger, obsahoval kromě pocitu hrůzy také hlubší, "metafyzickou" složku a byl opravdu "proměnou životního smyslu", "základní změnou v lidské existenci", zda "člověk v uniformě", voják, stanul tehdy na vrcholu lidských možností a dosáhl "absolutní svobody". Na pozadí těchto tvrzení klade Patočka otázku: jestliže "frontový zážitek" vynesl účastníky války (všechny? některé? privilegované, tj. reflexe a literárního záznamu schopné?) na samu hranici lidských možností, proč se nestal "dějinným faktorem", který by ke své podobě přeměnil svět? Patočka odpovídá: protože těmto jednotlivcům chyběla soudržnost a jejich zkušenost nepřerostla do "solidarity otřesených". Ale mohlo se vůbec něco takového stát? Jsou texty, jichž se Patočka dovolává, autentickým záznamem toho, co se s lidmi v první světové válce na frontách dělo, nebo jsou literární stylizací a mystifikací? Nejsou Jüngerovy vývody o metafyzické (a také osvobozující) povaze "frontového prožitku" kamufláží, která pokračuje také později, kdy se autor jako důstojník nacistického wehrmachtu účastní válečného tažení proti Francii a Rusku, ale záznam o těchto událostech vyznívá jako duchaplný cestopis, v němž německý vzdělanec referuje o zvycích obou "navštívených" zemí a vydává počet z knih, které tehdy četl? (Teprve ve chvíli, kdy ustupující nacistické armády opouštějí obsazené země Evropy a tanky spojenců pronikají na území Německa, použije Jünger na adresu vítězů dosud pečlivě opomíjené slovo: okupanti.) Byl frontový zážitek opravdu vrcholem, z něhož izolovaným účastníkům války nezbylo po jejím skončení než sestoupit do nížin běžného života? Všednost 20. století se nedá redukovat na ubíjející nudu a systém prázdných konvencí, jak je znal a popisoval ještě Tolstoj, ale šíří se jako všudypřítomná agresivita, která do svých služeb zapřahá vědu, techniku, inteligentnost, vynalézavost. Pouhý a holý život se prosazuje jako devastující bujení a pustošení životo-dárnosti. Kdo prošel skutečným osvobozujícím otřesem (a nikoli pouze "frontovým prožitkem"), nemůže se vrátit do "normality", protože otřes jej poučil, že norma, která tuto normalitu určuje, je zdrojem celého systému nejrůznějších perverzí (zvrácenin). Návrat z vrcholů života, kdy se v otřesu náhle, jakoby zázrakem, zjevuje sama podstata lidské existence a její smysl, není pádem do neutrality, ale dobrovolně převzatá odpovědnost vzepřít se devastujícímu panství zvrhlé "normality". Vytvořili a ztělesňovali "solidaritu otřesených" čeští disidenti? A jestliže ano, proč se jejich pospolitost zanedlouho po vítězství "sametové revoluce" rozpadla a zbyly z ní jen vzpomínky a trosky? Osvobozující otřes je něco jiného než dočasné vychýlení, po němž dříve nebo později následuje návrat do dřívějších obvyklostí, ani není totožný s pocitem zneuznání, vyloučením ze hry, pronásledováním nebo pádem. Ve všech domnělých, povrchních a dočasných otřesech číhá nebezpečí, že se postižení vzpamatují z pádu, exkomunikace, zneuznání ve chvíli, kdy se sami ujmou moci a dostane se jim veřejných poct. Z bývalých kritiků, kteří štěrbinou svého dočasného vyřazení a pronásledování postřehli mnoho podstatného a prokázali občanskou statečnost, vyrůstají potom, po nástupu do vládních a veřejných funkcí, do sebe zahledění držitelé moci a nositelé zásluh, jejich obzor se zužuje, soudnost vypovídá službu, kritický duch usíná. Kritici dřívějších poměrů se mění v apologety přítomnosti, kterou považují za svůj výtvor a obhajují ji jako přirozený řád lidstva a nejlepší ze všech možných světů. "Frontový prožitek" ani zkušenost disentu nejsou totožné s osvobozujícím otřesem, v němž se člověk proměňuje v celém svém bytí (PERIAGOGÉ, METANOIA), kdy rozpoznává, co se vlastně děje, a odpovídajícím způsobem jedná. Kamarádství na frontě, vzájemné ručení pronásledovaných a postižených na jedné straně a solidarita rodící se z osvobozujícího otřesu na straně druhé jsou tři odlišné fenomény a pojmenovávat je všechny jedním názvem vyvolává nebezpečí, že se zvláštnost každého z nich zatemní. Solidarita otřesených není věcí domluvy, úmluvy, smlouvy, kdykoli a kýmkoli vypověditelné, ale znamená trvalou, nepromlčitelnou, nezcizitelnou věrnost tomu, před čím se koříme, aniž se stáváme otroky nebo modloslužebníky, čemu sloužíme, aniž bychom se upisovali služebnosti. Étos, který lidi napřimuje, aby neklesli do přízemnosti a nepropadli nestoudnosti, není soubor dohodnutých pravidel soužití nebo výčet regulí, které předpisují, jak se má člověk chovat, aby byl šťastný, nebo - jak se dnes říká - úspěšný. Étos je závaznost, která člověka váže k Bytí, a věrnost této závaznosti je základ oné solidarity, která nemůže a nesmí být dočasná (na výpověď), ani relativní (vztahující se k určitým lidem): jen v této závazné závažnosti a závažné vázanosti k Bytí je člověk svoboden. Vztah k Bytí není ani pouhé konstatování faktů či konformita s poměry, ale událost - prolomení jeskyně a vzestup do Otevřena. Teprve v osvobozujícím otřesu se člověku zjevuje tajemství moudrosti a otevírají se mu, "napodiv samých andělů", "in admirationem ipsis Angelis" (Komenský, Via lucis), všechny propasti Bytí - spravedlnost i vina, život a smrt, dočasnost i trvalost. Teprve v tomto otřesu se provádí osvobozující diference podstatného a vedlejšího. Co se doposud zdálo důležité, klesá na místo podružné a vyjevuje svou malichernost. Kdo prošel osvobozujícím otřesem a nahlédl v něm tajemství Bytí, nemůže se vrátit, nemá-li zradit sám sebe, do "normálního" stavu a podvolit se oné normě, která jako paradigma vládne nad lidmi a nutí je, aby se podřizovali jejím pravidlům, jejímu diktátu, jejímu stylu, jejímu šílenství. Kdo takto odmítá běsnění doby, stává se v očích mnohých nebo dokonce i většiny - bláznem. (Při jedné z procházek po Břevnově a Strahovem se Patočka náhle zastavil, prudce zatočil holí, jen zřídkakdy ji s sebou nosíval, a řekl mi: "Poslyšte, někdy mne až jímá závrať, když si připomenu, jak strašlivě se v něčem Komenskému podobám: oba jsme blázni." Dva vznešení blázni, rozdávající moudrost.) Výše než protest proti jedné podobě vládnoucího moderního paradigmatu stojí revolta a solidarita otřesených, popírající oprávněnost dnešního paradigmatu v podstatě a ve všech jeho variantách. Frontový zážitek ani mentalita postižených nejsou tím, z čeho se může zrodit "unum necessarium" moderní doby: zachránit svět před propadnutím do bezduchého systému produkování a konzumování. O takovou záchranu se pokouší solidarita, která vzniká z osvobozujícího otřesu. 4) Co je Praha dnes? A jak se vyrovnáváme s tím, co bylo roku 1968 nazváno "krizí současnosti"? Krize pokračuje, rozpadem sovětského impéria a krachem "reálsocialismu", této neblahé karikatury komunismu, nebyla zažehnána ani překonána. Všechny otřesné události 20. století jsou jejím projevem: první a druhá světová válka, Osvětim, gulag, politické procesy, Hirošima, Vietnam, Bosna. Žádná z těchto morových ran moderní doby nebyla na planetu seslána z Měsíce, ani ji na Západ neimportovali z Asie. A třebaže jsou tyto katastrofy do nebe volající otřesností, neotřásly vládnoucím paradigmatem, jehož produktem jsou, ani neuvolnily prostor paradigmatu jinému. Pokud jde o systém devastujícího produkování, žádná ze jmenovaných pohrom neochromila jeho činnost, spíše jeho běh urychlují a jeho ničivost stupňují. Zůstaly tedy všechny tyto otřesy bez následků, nezanechaly osvobozující stopy? V roce 1969, po okupaci Československa, jsem vyslovil názor, že bez Mnichova by nebylo Osvětimi. Zrada spojenců, podepsaná roku 1938 v bavorské metropoli, a po ní následující kapitulace československých politiků zahájily sled událostí, z nichž jednou, nejstrašlivější, byl německý "Endlösung". Ale mnichovanství (l'esprit de Munich) není ojedinělý fakt, nýbrž prochází celým dvacátým stoletím a jako ustupování před agresivním zlem je zabudováno do jeho základů. Proč se lidi nevzepřou pochodujícímu zlu? Nemají odvahu? Je zlo tak zlomyslné, prohnané, obojetné, že lidi nejsou schopni prohlédnout včas jeho nástrahy? Jsou oslepeni jeho sliby, oslněni jeho démoničností a vnější okázalostí, lapeni do pasti výhodami, které jim poskytuje, uchváceni jeho lákavou nabídkou: Dáte-li se do mých služeb, bude vám mnohé, a dokonce všechno dovoleno? Musejí se lidi jako poslušné ovce šikovat do procesu, o němž přece každý ví, že všechny a všechno strhává do propasti, nebo v sobě najdou odvahu, aby se této ničivé agresivitě vzepřeli, neboť pochopili, že člověk jako ek-sistence je re-sistence proti zmaru a zlu? Úvahy o mnichovanství (kolikrát nás již ve střední Evropě zasáhlo?) mne dovedly k závěru, který shrnuji do věty vědomě provokující, a proto napadnutelné, ale nicméně mířící k jádru věci: "Již dosti lamentování a nářků nad utrpením obětí Osvětimi, ať žije povstání varšavského ghetta!" Co je Praha dnes? V listopadu 1989 odmítla hrát podřadnou roli guberniálního města, využila příznivé mezinárodní konstelace a setřásla cizí jho. Dnes je, jako tolikrát již, na rozcestí. Poklesne na průchodiště východních a západních mafií, na překladiště drog, centrum levných i draze se prodávajících prostitutek všech druhů a profesí, na eldorádo trhovců, arogantních arivistů a zbohatlíků, kteří zapojují české země do konsorcia nadnárodních globálních a planetárních monopolů, srážejí kulturu na kolena a podřizují ji svým partikulárním interesům, nebo z onoho nevyhnutelného střetu mezi zátěží minulosti, poháněné žádostivostí trvat navěky, a nejistou, ještě zcela neprobuzenou, váhající budoucností, ohlašující se dosud v záblescích, uchovávaných v dílech umění, v myšlenkách, v činech občanské statečnosti, vyšlehne jiskra, z níž se zrodí v návaznosti na velké tradice nová kultura jako prostor vznešenosti, radosti a svobody? Tento konflikt rozdílných, dokonce protichůdných časů - minulosti, která se tváří jako zajištěná budoucnost, a budoucnosti, která ještě nesebrala síly k nástupu - může přivodit situaci, kdy se mnohým otevřou oči, kdy rozpoznání a prožití nesnesitelného nesouladu vyvolá otřes, z něhož budou v nejrůznějších oblastech - ve vědě, architektuře, medicíně, hudbě, filosofii, literatuře, ale také v každodennosti obyčejného života - klíčit zárodky paradigmatu nového, osvobozujícího, a jeho nezbytnost jako jediné záchrany bude muset jednou, patrně již v hodině dvanácté, vzít na vědomí také politika.


22. 12. 2017 Guardians / Denjin Makai II V roce 1995 vydala japonská společnost Banpresto pokračování hry Guardians, která o rok dříve vyšla na automatech a také na Super Nintendo. První díl jsem tedy nikdy nehrál, ale podle všeho je dvojka o dost lepší ve všech ohledech. Více hratelných postav, více grafiky, více úrovní, více animací. Připravil jsem si tedy řádku virtuálních čtvrťáků a do této klasicky vypadající beat-em-up jsem vhodil první minci. Shadow Force Máme tady čas Vánoc a není tedy důvodu se zdržovat zbytečnostmi a rovnou se podíváme na pár her, které jsem objevil (na doporučení kanálu GameSack) v době nedávné a které mne zaujaly svou originalitou, byť samozřejmě jen částečnou. První pán na holení se jmenuje Shadow Force a v roce 1992 ho vydala známá firma Technos. Jde o beat-em-up hru, avšak bylo do ní propašováno mnoho prvků z her bojových, které by člověk rozhodně nečekal. A navíc se v ní lze převtělovat do nepřátel! 21. 12. 2017 Lineage 2: Rev 1000 olution Stará láska nerezaví, říka se. A tak jsem si s chutí nainstaloval mobilni MMO hru Lineage 2: Revolution na svůj telefon a z vesela se pustil do hraní. Maličko historie: Lineage 2 na PC byla zřejmě jediná tradiční MMO, kterou jsem kdy pořádně hrál (viz moje stařičká recenze). Asi tři měsíce. A nechodil jsem při tom skoro do práce. A málem jsem se rozešel se svou ženou. No, zkrátka to byla skutečně "pořádná pařba", čili jsem na celou hru rychle zapomněl a MMO žánru jsem se od té doby vyhýbal, jako čert kříži. Od té doby jsem ovšem zmoudřel a zdospělel a dneska se již nemusím bát postavit se libovolné MMO. Takže, proč ne Lineage 2 pro mobily? Přihlásit se k odběru: Příspěvky (Atom)


text: Práce na příbuzné téma (mají shodná klíčová slova):klicova slova, historie, olympismus, soupereni, communism, komunismus, podrizenost keywords, politics, politika, history, olympism, contention, subordinationKlíčová slova abecedně | Klíčová slova dle četnosti « (celkem 2431 prací) 2.Kadeřábek, Vít 3.Dzingel, Martin 5.Takáč, David Rok: 2012, studium úspěšně absolvováno, udělen titul: Bc.Program/obor Specializace v pedagogice / Vizuální tvorba se zaměřením na vzdělávání, Výtvarná výchova se zaměřením na vzděláváníObhajoba bakalářské práce: Kresba - Obrazy minulosti |


20. 8. 2008 Kolonizace se vrací! Civilization 4 - Colonization Jsem velký fanda starých Civilizací a i Kolonizace se u mne docela dlouho ohřála. Nemá obšírného smyslu se rozplývat nad distribucí rumu domorodcům, ale vypíchnu jinou věc. Rozdíl Amiga a PC verze, která byla diametrální. Jsem samozřejmě spíše Amigista, když se na to ptáte, takže nechám na vás srovnání PC: A nyní Amiga: Jak je vidět, pokročilý a profesionální vzhled hry běžící přímo v operačním systému ve Workbench na vlastní virtuální obrazovce s plně modifikovatelným GUI. To je síla Amigy, na kterou PC prostě nemělo ani omylem. Ale abychom si nalili čistého vína, Amiga verze trpěla nižší rychlostí - a to zejména na holých A500/A1200, navíc bez harddisku byla i diskotéka se třemi disketami docela problém. Oproti tomu měla 386 výhodu. Všechno se ale srovnalo s turbokartou a trochou té paměti. Ale v principu řečeno - Amiga jede! ;) 15 komentářů: ty kráso, to chcii!OdpovědětVymazat pardon, ale ta amiga verze me osobne teda krasnejsi nepripada. naopak nesnasim, kdyz ruzne hry prebiraji gui prvky z operacniho systemu (casty neduh hlavne windows 3.11 a windows 95 her). mam rad, kdyz je interface hry primo sladeny s grafikou a prostredim hry samotne; kdyz tam vsude vidim krizky, minimalizace a maximalizace, tak mi to ubira na atmosce.OdpovědětVymazatAnonymní20. srpna 2008 13:45 Kdyz se vratim do roku Kolonizace, vidim, jak mam 386tku a muj kamarad Amigu 1200. A ja hral Kolonizaci, on hral Kolonizaci. A ja mu rikal. Moje verze je lepsi, protoze ty tvy okna v Amiga OS jsou uplne zbytecny, stejne na obrazovce mam vsechno co potrebuju, tak co bych s tim hejbal? Ale on mi zacal neco vykladat o multitaskingu, neco o tom, ze PC oproti Amize je povl a kde co. Zahral jsem si to i u nej, ale stejne se mi to vic libilo na my 386 :)OdpovědětVymazatAnonymní20. srpna 2008 13:50 Jo a driv bych se to tomu kamaradovi neodvazil rict, protoze by me asi zmlatil :) Ale Kolonizace, stejne jako vetsina her z te doby i pozdejsich mely na PC vice barev, nez na Amize, ta umela snad zobrazit jen neco pres dvacet barev z nejaky palety x barev? A PC umelo zobrazit vsech 256 barev ve VGA a ono to bylo videt!OdpovědětVymazat Ale Amigu jsem mel samo taky rad ;) tvp: Mno, je fakt, že OS3.1, ze kterého pochází screenshot, není z dnešního hlediska designově na výši, ale kdybys to rozhraní znal, tak bys viděl, že je mnohem komfortnější, než Win 3.11 ši Win95 své doby (a svým způsobem i WinXP). S tou atmosférou bych i souhlasil, zrovna u tohoto typu strategických her mi to nevadí. Každopádně možnost procházet si mapu, taktiky a statistiky během výpočtu tahu nepřítele je luxusní.OdpovědětVymazat robotron3: Pozor tady, pozor! Jsem zlý Amigista a žeru PC děti! ;) Nebudu tě zahlcovat technickými daty, každopádně Kolonizace má na Amize 64 barev (z palety 256) a PC verze má grafiku importovanou, liší se GUI, které má možná více barviček, ale hlavní výhled je prakticky stejný. U té Amigy také hrálo roli možnost dát si libovolné rozlišení (třeba 1280*512 interlaced) (to chce samozřejmě turbínu) a pak jsme zase někde jinde. Tak jako tak se zdáš jako ideální kandidát do úvodu Amigy v mém doupěti ;). Pak hodně věcí člověk pochopí. Virtuální obrazovky dodneška Windowsy nemají a ani Linux s Compizem nebo Berylem neumí udělat obrazovky s nezávislým rozlišením, protože Amiga to má hardwarově... atd ;). Každopádně - bez ohledu na vkus jsem chtěl screenshotem demonstrovat sílu Amigy jako takové, Colonizace je jen kulisa, každému určitě vyhovuje něco jin 1000 ého. Každopádně mít pěkně fullscreen mapu ameriky a tam hejbat jednotkama - a podle potřeby si nahazovat okna s informacemi - u tý Kolonizace to bylo využitelné a z PC verze jsem byl zklamán (ale jelikož jsem měl holou A1200, tak jsem byl nadšený z rychlosti ;).Anonymní20. srpna 2008 14:15 Kdybys chtel neco psat o Amize, to bych si mile rad precetl, protoze Amigu jsem mel opravdu rad :) I kdyz jsem ji nevlastnil a chodil jen na ni hrat ke kamaradovi. Nejvic sem vzdycky zavidel Amize Settlers, jako jednicku, myslim ani zadna dalsi na Amize nebyla. Pod dosem totiz bylo mensi rozliseni (na SVGA PC nemelo dostatecny vykon) a hlavne ta hudba! Vzdycky kdyz sme hrali na Amize, ta hudba me primo ucarovala. A pak sem se vratil domu, a pustil si to stou SB pro syntezou a fuj!OdpovědětVymazat Takze ono melo kazdy to svoje :) Ohledne OS Win 3.1, proti Amiga OS to byla samozrejme spatna parodie. Ale zase MS-DOS na hry me vyhovoval. Jak ale hry prechazely pod Win, to uz bylo horsi. robotron3: O Amize bych psal MOC dlouho a hlavně bych se 1000 opakoval. Všechno podstatné najdeš na Proberově portálu, kam také píšu:OdpovědětVymazat http://amiga.probers.info/ Pokud bys rád Amigu okusil, doporučuji emulátor a tento můj návod: http://www.rpghry.cz/dds/winuae_manual.htm Ale jestli se sejdeme na pívku někdy, je mým koníčkem Amigu předvádět hostům u mne doma ;).Anonymní20. srpna 2008 14:24 Rad :) I kdyz tenhle patek uz neco mam, ale jiste bude cela rada dalsich prilezitosti :)OdpovědětVymazat Amiga mne bohužel minula a dodnes toho lituji. Dlouho dobu jsem zamrznul na C64 a pak přešel díky školním 386 přímo na P120 s W95. Takže jsem si pořádně neužil ani W3.1OdpovědětVymazatAnonymní21. srpna 2008 21:21 Amiga bola skvela ja som po 1040 STE s monitorom hupol na 1200 s HD (turbo karty som vynechal) a musim povedat, ze to bola fajn doba. Aj tam sa vsak zacinalo prejavovat typicke bobtnanie - prehadzovanie disket na verziach bez HD bol na nervy lezuce, ale co uz dobra pokrocila a za chvilu budeme prehadzovat BR disky :-)OdpovědětVymazat Mnojo, Commodore to podělali tím, že podcenili vývoj nových technologií a místo toho jen rozšiřovali nebo urychlovali ty stávající prvky - a to ještě málo :(. V roce 1996, kdy šly 486 pomaličku na 100 MHz měla Amiga 1200 jenom 14 MHz a nejsilnější Amiga 4000 snad jen 25 MHz - a i po přidání turbokarty 060 jsme se pohybovali okolo 65-75 MHz, což bylo prostě málo - a to nemluvím o paměti. Amiga měla výjimečnou architekturu, tou má co říct ještě dneska (viz AROS), proto dokázala konkurovat 386/40 MHz, ale s nástupem 3D grafiky šla úúúúúplně do kopru.OdpovědětVymazat Naštěstí jsou tady fandové, že ;). Moje A1200 je poladěná docela dobře (a to za nijak šílené peníze). Mám tam 100 MB RAM (původně 2 MB), 2 GB CF kartu místo disku, data do toho sypu přes PCMCIA, ale mám tam i bezdrátovou WiFi kartu, se kterou lezu na net, stahuju, případně mám v PC FTP klienta a sosám přímo z PC. Turbokarta 060 je to nejsilnější, co se pro klasickou Amigu dělalo, pomocí WHDloadu jsem se zbavil disket (disketovku tam mám z nostalgických důvodů ;) a vyjma toho, 1000 e nemám scandoubler pro napojení na monitor (jsem tedy momentálně omezen na klasickou TV, ale to nevadí zas tolik), mám stroj přibližně na úrovni Pentium 100, ovšem s Motorolou uvnitř, perfektním operačním systémem a architekturou Amigy. Získávám tím bambilion her, krásné dema, výtečný nástroj na dělání hudby, 2D grafiky, ale mám tam i věci jako Cinema 4D nebo Lightwave - ne snad, že bych to používal (modelování je v pohodě, ale rendering je stále pomalý ;). To vše v základní A1200 - ted v "o něco větší klávesnici". Proto mám Amigu tak rád ;). Celkem mne to stálo asi tak 50 tisíc, když si v hlavě rekapituluji všechny možné náklady za dobu, co se jí aktivně věnuju... Teď si budu jednu z Amig stříkat na černo... mám jich víc, mám i CD32, dokonce mám jako jeden z mála v republice Minimig (je teda dost slabej, ale to se zlepší) a tak... chybí mi jen A600 - tu jsem vyměnil za tu 060 do A1200 právě ;).minitroll22. srpna 2008 10:22 Dave to delo ! Me uznani. Jsem podobny milovnik Amigy a jeste v dobe nastupu 486/Pentii jsem radeji investoval do A1200 80 HDD 4 MB Fast RAM + monitor. Za 25 000. Vsichni mi tenkrat rikali at jdu radsi do slabsiho pc,Amize ujizdi vlak (a nejde ani tak o vykon, ale o softwarovou podporu), ale nejak se mi nechtelo.Nastaly pak krasne casy s luxusem v HD, tenkrat uz vetsina slusnych her sla instalovat(hlavne Bloodnet, Dreamweb a silena diskoteka Mortal Kombat 2) a na nektere starsi vysly zpetne podpory. To byl fofr. Navic kamosi ke me porad chodili hrat Alien Breed 3d, protoze na hole A1200 moc rychle nejela.OdpovědětVymazat Proste zlate casy, skola a tim padem i dost casu na to hrani. minitroll: To jsem rád, že to někdo takto od popisu ocení ;). Je to můj miláček prostě ;).OdpovědětVymazat Ještě pro zajímavost - loni proběhlá Lotus párty: http://www.rpghry.cz/dds/lotus/amigalotus51.jpg A moje Amiga Online ;): http://www.rpghry.cz/dds/aonline_12.jpg (Změna čísel v názvu obrázku - více fotek ;). Joo, ta Lotus party vypada vyborne, hlavne ta 600 v popredi. Smrrrk:)OdpovědětVymazat Ale popravde, Lotus me nikdy moc nebral, me bavily Crazy Cars III. To navysovani sazek a soutezivost tam byly vyborny. A to nevíš, že ta přední A600 je spojená kabelem s A1200 vedle a hraje se Lotus 2 ve čtyřech ;), mrkni na další fotky ;).OdpovědětVymazat


source: fineweb

text: Věděli jste, že v České republice existuje ojedinělá, soukromá ptačí rezervace? V Ptačím parku Josefovské louky u Jaroměře hnízdí letos 56 ptačích druhů. Hitem sezóny je hnízdění již tří párů čejek a výskyt vodoušů rudonohých, pro něž Česká společnost ornitologická (ČSO) park buduje. Ornitologové osazenstvo Ptačího parku Josefovské louky pravidelně sledují, mají přesný přehled o všech ptácích, kteří se zde vyskytnou. Během letošní hnízdní sezóny, která se pomalu chýlí ke konci, zmapovali na území parku 56 hnízdících druhů. Park jich ale navštěvuje skoro o stovku víc – aktuální počet zde zjištěných druhů je 143. „Hitem letošní sezóny je hnízdění již tří párů čejek,“ říká ředitel ČSO Zdeněk Vermouzek. „Jedná se o jedno z mála lučních hnízdišť tohoto dříve běžného druhu. Je vidět, že cílená ochrana území pro hnízdění ptáků má smysl a přináší výsledky.“ Ještě větší radost mají ornitologové z vodoušů rudonohých, kteří se na Josefovských loukách zdržovali na začátku jara. Vodouši rudonozí již z území Česka prakticky vymizeli. „I když k hnízdění nakonec letos nedošlo, je to dobrý příslib pro budoucnost,“ říká Zdeněk Vermouzek. „Je to důkaz, že ekosystémy mokrých luk s tůňkami, která jsme vybudovali, začínají přirozeně fungovat.“ Za zmínku stojí i výskyt čírek modrých, vzácných kachen hnízdících v zamokřených porostech na rozhraní luk a vody, nebo zvýšený počet sýkor. I to je výsledek aktivní ochrany, neboť v loňském roce dobrovolníci ČSO spolu s dětmi ze Základní školy v Josefově vyvěsili 80 hnízdních budek, které právě sýkory rády obsazují. Co to jsou Josefovské louky? Jedinečný projekt v rámci České republiky, soukromý Ptačí park Josefovské louky, vzniká v turisticky atraktivní oblasti poblíž Josefovské pevnosti u Jaroměře ve východních Čechách od roku 2008. Má umožnit návrat mokřadních ptáků na dříve zaplavované louky v nivě Metuje a současně zpřístupnit území lidem a umožnit jim obdivovat krásu přírody. Páteří parku je unikátní sto let starý závlahový systém Metuj, který ČSO opravila a nyní umožňuje regulaci výšky spodní vody na okolních loukách. Právě tyto louky ČSO s pomocí sponzorů vykupuje a buduje na nich tůně, které zajistí potravu ptákům a životní prostor řadě ohrožených druhů bezobratlých. Návštěvníkům bude sloužit malá terénní stanice a několik pozorovatelen a pozorovacích věží vzájemně propojených chodníky. Samozřejmostí jsou informační tabule, které seznámí s historií území i s jeho živočišnými a rostlinnými obyvateli. - TZ ČSO -


Evald Schorm: Retrospektiva | DAfilms.cz – Radka Denemarková Portal DAfilms.cz přináší retrospektivu tvorby Evalda Schorma, filmového, divadelního a televizního režiséra československé nové vlny. „Málokdo zná tvorbu Evalda Schorma lépe než Radka Denemarková, která napsala jeho monografii. Velice nás těší, že k naší nové retrospektivě právě ona natočila malou pozvánku.“ Retrospektiva filmů Evalda Schorma na DAfilms.cz Filmový, divadelní a televizní režisér československé nové vlny. Přinášíme vám tvorbu Evalda Schorma, který se nebál klást divákům otázky, na něž neexistují jednoduché odpovědi. Připomeňte si jeho hrané celovečerní filmy nebo méně známé dokumentární filmy, na nichž spolupracoval s Janem Špátou. Rubriky Aktuality Štítky Evald Schorm: Sám sobě nepřítelem Navigace příspěvků


Článek: Nedělní poslech 117 Poslechový týdeník na neděli. Hledáme, pátráme, víříme hlubiny. Neboť to dobré se skrývá pod povrchem. Dnes si představíme kapelu Tel a její debutové album Lowlife. Dnes si posvítíme na další US chásku, která během svého krátkého tvůrčího života plivla na svět debutové album. Neurvalá čtyřka Tel vznikla v roce 2016 a stihla vydat pouze demo a singl. Po této seznamovací kombinaci vrhla všechny své síly do první velké desky. Ta vyšla letos na jaře, drží se půlhodinové délky a tvoří ji pět skladeb zajímavého tvarování doom metalu. Tel jsou co do stylové příslušnosti nejvíce věrni právě tomuto žánru. Jejich příspěvek vychází z kamenitých údolí a podvědomí atakuje s patřičnou dávkou neomalené drzosti. Jak se na stoner a sludge doomové kapely sluší a patří. Na sborové žalmy a vnitřně zlomené bolestínky není čas. I tak se ovšem jedná o velice variabilní záležitost. Lowlife by Tel Tel si to drtí po svém, ale nejsou to burani ponoření do svých těžkých, skály lámajících riffů. Hoši vědí, že venku je příliš dobré muziky, kterou nelze ignorovat. Výsledkem je mix zemitého metalu s tím atmosférickým s až progresivními choutkami. Jména uvedená v těsném příbuzenství s Tel nelžou. Kombinace YOB a Mastodon se mi jeví jako nejvýstižnější. I vokálně jde o proměnlivou desku. Od bahnem potřísněných obličejů s neúprosným výrazem, po vzletné nápěvy a spojení se sférou nad našimi hlavami. Je v tom kus psychedelie, je v tom kus hovna a taky kousek míru pro všechny. Tel tohle všechno hezky míchají v jeden celek a jde jim to od ruky. Pokud jste obdařeni stejně jako oni, vyjděte jim naproti, jistě z vás budou přátelé. Vydavatel: Aural Music Dante DuVall - zpěv Michael Potts - kytara Ed Fierro - baskytara Matt Grigsby - bicí


Kultura, sport i lékaři. Litomyšl žije - Svitavský deník Litomyšl – Dvanáctá v České republice a první v Pardubickém kraji. Litomyšl zabodovala v žebříčku kvality života. Nabídka kulturních akcí, sportovních aktivit, dostupná zdravotní péče nebo dobré životní prostředí. To všechno sehrálo důležitou roli při hodnocení kvality života. I v oblasti zdravotní péče a životního prostředí Litomyšl v kraji vyhrála a v republice v této kategorii obsadila osmnácté místo. „Máme skvělé zázemí pro sport, kvalitní školská zařízení, bohatý společenský a kulturní život i živé náměstí,“ vypočítává pozitiva starosta Radomil Kašpar. Do Litomyšle jezdí i lidé z okolních měst a obcí. Táhne je sem dobrá nabídka obchodů. Ve srovnání s nedalekými Svitavami má Litomyšl v centru pestrou nabídku. „Ač nerada, musím říct, že v Litomyšli se mi nakupuje mnohem líp než ve Svitavách. Seženu tam kvalitní dětské vybavení a oblečení. Mají náměstí, které žije,“ podotýká Jana Dvořáková. V letním období se daří nejen na náměstí, ale i v Klášterních zahradách. Na trávníku běhají děti, posedávají studenti. „Je to tady super. Litomyšl žije. Koncerty, divadlo, akce venku, paráda,“ shodují se teenageři z litomyšlské střední školy. Všechno hotové ale není. „Pořád je co zlepšovat. Máme hodně majetku a musíme o něj pečovat. To bohužel něco stojí,“ dodává starosta Kašpar. Velkou bolestí města je množství aut, které denně od rána zaplavují náměstí. Plná jsou i všechna parkoviště blízko centra. Město také čeká na výstavbu dálnice, která z města odvede tisíce aut, které jezdí po frekventované silnici I/35. I tak ale zájem o bydlení v Litomyšli roste, do města se stěhují i lidé z velkých měst, jako je Praha. Ovšem cena pozemků je v současné době úctyhodná. „Za metr čtvereční jsme zaplatili více než tisíc korun,“ podotýká Anna Rosenkranz. Její rodina měla štěstí, další hledají pozemek v Litomyšli marně.


lehká dostupnost půjčky Výhody Mobilní půjčky. Půjčku poskytuje renomovaná společnost, je transparentní a férová.. Vyřízení rychlé půjčky za méně jak 5 minut!. Nejlepší půjčka ← rychlá půjčka online k splátkám půjček od roku 1991. FÚ Nabídka vozů - kvalitní ceny | Nejlepší Autopůjčka 800 115 327 O společnosti. Auto půjčka Jak to funguje Nejlepsí půjčka bez doložení příjmu | Nejlepsí půjčka bez doložení příjmu patří mezi populární mikropůjčky, ktoré se po svém vzniku staly doslova hitem. V některých zemích je již vyzkoušel každý desátý člověk a největší oblibu si tato forma úvěru získala mezi studenty a. Auto půjčka - úvěr na auto od nejlepších Hypotéky a půjčky - dříve Nezávislé a objektivní srovnání bank a poskytovatelů půjček online. Srovnejte nabídky všech bank a vyberte si nejvýhodnější hypotéku, nejlepší refinancování hypotéky, nejlevnější půjčku či úvěr.. při objednání zde na je je nejlepší jaka je nejlepsi pujcka. Chtěla bych také, aby nebankovní půjčka měla podobné podmínky jako v bance, měsíční splátky žádné poplatky předem a rozumné úroky, které mě nezruinují. Jaká je Půjčky online a přes sms s dobou splatnosti do 30 dní od společnosti EM je ideálním řešením, pokud je zapotřebí menší finanční obnos,. který je klient schopen během doby, kterou si sám určí splatit. Půjčky Která banka má nejlepší internetbanking? - Internetbanking je zajisté jedním z fenoménů dnešního bankovnictví. Stejně jako má mnoho příznivců, jsou početné i řady jeho odpůrců. třinecký regionální zábavní informační server obsahující třinecký chat, třinecké diskusní fórum, třineckou inzerci, třineckou seznamka, třineckou Učili mě, že když se cítím bez obav, bez problémů a bez bolesti, můžu být v klidu-hned to přejde.Učili mě,že láska ačkoliv je nazývána jako Jak vybrat nejlepší spotřebitelský úvěr | Výběr správného úvěru nepodceňujte. Stojíte. Jak na nejlepší půjčku? U každé půjčky je nutno hledět na několik základních parametrů. Často . Půjčit si malý obnos pomocí vyplnění jedné krátké textové zprávy? Za malé úsilí, malá půjčka. Pujcka-na-ruku-ihned - Co je vzorek : nejlepsi pujcka urok H3: půjčka bez ručitele a bez registrů 50000 kč jihomoravský kraj H3: Nebankovní sms půjčky | e-pujcka.net . bez registru. Nebankovní sektor půjčku pravděpodobně uvolní i ve výše zmiňovaných případech. Nebankovní sms půjčky bez registru jsou pro tyto klienty nejlepší možností, jak e dostat velice rychle k potřebým finančním prostředkům. Jaká je nejlepší půjčka - Jaká je nejlepší půjčka. Pavel Listopad 3rd, 2016 v 23.21 . u koho je nejvýhodnější si vzít půjčku. Přidat vlastní názor do diskuze. Jméno (stačí Pentia consulting | né firmy Pentia consulting. Dobrý den, chtěla bych upozornit na nou firmu PENTIA CONSULTING se sídlem v Brně. Objednala jsem se u jejich finančního poradce pana Ing. Cash gate fofr půjčka, Jaká je nejlepší půjčka, Nebankovní pujcky online Český Dub, Online pujcka bez doložení príjmu Sadská, Online pujcka ihned Volary, Pujcka 1000 kc pred vyplatou, Pujcka bez overeni bankovniho uctu, Pujcky. Uver 150 000 eur - Rychlé online půjčky do 24 hodin bank pujci nezamestnanym online pujcka ihned na úcet Zlín půjčky v brně od Půjčky do 1500 na účet pujcky 1000 kc nejlepší nebankovní půjčky ústí nad . #1 Ihned Půjčka Help Pujcka Trebic - MPS Kladno. Půjčka Projekt pujcka.co je online srovnávač spotřebitelských úvěrů a souvisejících finančních produktů od různých poskytovatelů a společnost dotFOX s.r.o půjčka na dům byt | moje rodina cz inzerce půjčky do 10 bezúročná půjčka před výplatou rychlá půjčka do 2000 bez papírování schvalení do 15


source: wikipedia

text: Tlaková síla je síla, působící kolmo na určitou plochu povrchu tekutiny. Její působení v tekutině se vyjadřuje veličinou tlak, nezávislou na velikosti plochy. Tlaková síla může být např. způsobena změnou termodynamického stavu tekutiny doprovázenou změnou tlaku (princip pístových tepelných strojů), vnějším silovým polem (např. u hydrostatického tlaku) nebo může být reakcí (podle třetího pohybového zákona) tekutiny na působení vnější síly na povrch tekutiny (princip hydraulických zařízení). Tlak a tlaková síla má smysl u tekutin nízké vazkosti. U tekutin s vysokou viskozitou, které jsou schopny účinně přenášet i tečné povrchové síly a silové působení nemusí být kolmé k povrchu, se namísto tlaku používá veličina mechanické napětí. Značení Symbol veličiny: Hlavní jednotka SI: newton, značka jednotky: N Další jednotky: viz síla Výpočet Tlaková síla má velikost kde je tlak a je obsah plochy. Tlaková síla působí vždy kolmo na plochu. Použití Existence tlakové síly využívá hydraulický lis. Související články Tlak Napětí Hydrostatická tlaková síla Dynamika Fyzikální veličiny


24. 7. 2014 Toki Tori 2+ Nebýt té slevy na eShopu, o této hře bych jenom přemýšlel. První díl této hry vyšel původně pro GameBoy Color, později jsem se dočkali remaku pro mobilní telefony. Už z toho se dá usoudit, že máme co do činění s nenáročnou logickou hříčkou, kdy nám k ovládání stačí jen pár tlačítek. Překvapilo mne ale, s jak nebývalou vytrvalostí se hra začala objevovat na různých platformách a v akčních balících. Z neurčitého důvodu mne hra lákala i odrazovala zároveň. Když jsem ale uviděl dobrou cenu za druhý díl, neodolal jsem. Záhy jsem zjistil, že jsem dobře udělal! Za prvé - druhý díl se od prvního liší více než zásadně. Za druhé - je to dobrá hra, která jakoby osmibitům z oka vypadla. Za třetí - je to roztomilé kuře! Hra je ve svém jádře prostinkou chodičkou, při které náš hlavní hrdina musí zachránit ostatní své kamarády. Kuře jménem Toki Tori má pro boj ze ZLEM celkem dvě schopnosti. Pískání a bouchání zadkem o zem. To je celé. V rozmanitém prostředí narážíme ale na mnoho různých prvků, které právě těmito dvěma schopnostmi - tedy tlačítky - ovládáme. Hra vyniká v tom, jak nám předvádí nové prvky, jak nás učí jejich využití a podněcuje kreativitu v jejich kombinování. Začíná to s jednoduchými kraby, které můžeme přivolat písknutím nebo zaplašit bouchnutím. Hnedle si všimneme, že musíme stát ve stejné rovině - ideálně na stejné plošince samozřejmě - stačí být kousek výš nebo níž a hnedle máme po ptákách. Na tomto principu se pak naučíme ovládat několik typů zvířátek - žáby nám dopomohou k létání a takové podivné modré berušky zase spouští řetězovou reakci pískání, čili jde ovládat i kraby na větší vzdálenosti. Proti nám stojí ale i elementy nepřátelské - netopýři, elektrické berušky, ptáci-únosci a podobně. Vše je elegantně zakomponované do daného prostředí, vše vypadá velice přirozeně a díky tomu má svět kolem nás a tedy i hra, lákavou logiku. Velice jsem ocenil například fakt, že mokré kuře je skutečně nacucané vodou a pak bouchnutím o zem můžeme zvlažit naše nejbližší okolí a tím "něco" dosáhnout. Prakticky každý puzzle je vybudovaný na nějakém takovémhle detailu, které se pak kombinují a staví na sobě. Pískání je navíc dvojího druhu - krátké a dlouhé - podle toho, jak dlouho podržíte tlačítko. Díky tomu je možné skládat jednoduché písničky. Autoři hry tím chytře obešli nutnost využívat nějakých menu, což je mi sympatické - pokud se někde zaseknete a nemůžete zpět (což je celkem běžné), zapískáte písníčku a hnedle jsme zpět u checkpointu. Chcete mapu? Další písnička. Potřebujete teleportovat napříč levely? Další písnička. Není to vysloveně hlavní element, jako má třeba Wind Waker, ale líbí se mi, jak i s tímto jediným tlačítkem lze vybudovat komplexnější funkce. Celá hra je sérií puzzlů, uzavřených v tématicky odlišných úrovních. Puzzly mají obvykle jen jediné řešení a oscilují mezi banálně dětsky snadnými, až po mírně zakyslé čelopleskovky. Nelze čekat nějaké supertuhé zákysy, nekoreluje to s celkovým vyzněním hry - ale zároveň je ve hře dost míst, kde jsem se pobaveně zasmál nad kreativitou autorů. Jen zcela výjimečně je k řešení potřeba rychlejší reflex, no celkově bych hru hodnotil, jako velice snadnou. A velice milou. Toki Tori 2+ je prostě roztomilou hrou, na kterou je radost se dívat, hrát a užívat si ji. Nejde o titul, který by bořil nějaká zaběhnutá klišé, je v podstatě prudce lineární, bez reálné možnosti něco zkazit - ideální odpočinkovka / procházečka na pár hodin. Krásně mi připomněla, jak moc mám rád 2D plošinovky, kdy se prostě jenom těším na to, co bude v další obrazovce. Svým způsobem mi hra hodně připomněla osmibitovou éru, kdy se hry stavěly na jednoduchých, univerzálně platných principech bez zbytečného skriptování - a to vše funguje jen díky tomu, že jsou úrovně logicky navržené. Za to palec nahoru a až bude zase nějaká ta slevička, mohu vřele doporučit. 2 komentáře:


29. 4. 2011 Deus Ex: Invisible War V roce 2003 nás Warren Spector, (spolu)autor hitů jako System Shock, Ultima Underworld a v neposlední řadě Deus Ex, obšťastnil svou hrou Invisible War, druhý díl poslední zmíněné hry. Jelikož se blíží vydání dílu třetího, napadlo mne, že by nebylo naškodu se zmínit pár slovy právě o této hře. První Deus Ex se právem stal legendou, avšak pokud si vybavíte reakce na díl druhý, tak jsou poněkud zastřené negativní kritikou. Co naplat, že recenze byly veskrze pozitivní (Gamerankings 85%), PC hráčům vadila náročnost na hardware (šlo snad o první hru, která využívala shaderů), špatná optimalizace a v neposlední řadě se v souvislosti s touto hrou začal poprvé masově používat pojem „konzolovitost“. Invisible War je konzolová mrdka a tím veškerý pokus o upřímnou kritiku končí. Přihlásit se k odběru: Příspěvky (Atom)


Dámské polotričko 2117 KRYLBO bílá | svetkilpi.cz Dámské oblečení»Dámská trička, košile»Dámská trika s límečkem»Dámské polotričko 2117 KRYLBO bílá Kód 0272879 PN 7957909020


Chomutov má dalšího exekutora. Vybírat peníze začne koncem června — ČT24 — Česká televize Chomutov - Chomutov podepsal smlouvu s dalším exekutorem, který bude pokračovat v zabavování peněz ze sociálních dávek lidem, kteří městu dluží peníze za neuhrazené pokuty či poplatky za služby. Město odeslalo k soudu dalších 50 návrhů na prohlášení exekucí, rozhodnout by měl do 15 dní. Poté agendu zpracuje exekutor, výběr dlužných peněz z dávek v hmotné nouzi dlužníkům zahájí při výplatním termínu na konci června. Město bude postupovat v souladu s nedalekým Litvínovem, který si objednal služby stejného exekutora. Chomutov už služeb mostecké exekutorské kanceláře využívá, má k dispozici 1500 soudních rozhodnutí o prohlášení exekucí. Dlužné peníze při výplatě dávek na magistrátu ale tento exekutor zatím zabavoval jen jednou, 17. února. „Byli jsme dohodnuti, že bude pokračovat i v dalších výplatních termínech dávek v hmotné nouzi, už ale nepřišel. Nejspíš čeká, jak rozhodne ústecký krajský soud ve sporných případech týkajících se exekucí. Proto jsme se rozhodli, že uzavřeme smlouvy s dalšími kancelářemi. Kromě již uzavřené smlouvy jsme v jednání s dalšími dvěma exekutory,“ uvedla primátorka Chomutova Ivana Řápková (ODS). Chomutov eviduje na 4000 dlužníků, pohledávky přesáhly 240 milionů korun. Město proto přijalo razantní opatření. Nejprve se zaměřilo na neuhrazené pokuty či poplatky, což představuje přibližně 40 milionů korun. Při výplatě sociálních dávek nyní v Chomutově asistuje ekonomka města. „Nabízí příjemcům dávek, aby uhradili své dluhy okamžitě na místě, čímž ušetří značné výdaje za náklady exekutora. Za první dva dny vyrovnalo své závazky 180 obyvatel, kteří dlužili za pokuty či poplatky. Do městské kasy se vrátilo 124 000 korun. Další sepsali splátkové kalendáře. Platební morálka od té doby však opět výrazně poklesla. Většina dlužníků uhradila jen první splátku a tím to pro ně skončilo. Je vidět, že návrat exekutora je nutný,“ doplnila Řápková. Na Řápkovou se kvůli exekucím snesla kritika Postup chomutovské radnice vůči dlužníkům kritizují například veřejný ochránce práv Otakar Motejl a ministr pro lidská práva a menšiny Michael Kocáb (za SZ). Řápkovou naopak podpořili i primátoři statutárních měst, zastal se jí i ministr vnitra Ivan Langer (ODS). Kromě exekucí za nezaplacené pokuty či poplatky hrozí v Chomutově dlužníkům nájemného i vystěhování do mobilních buněk na okraj města. Před dvěma týdny město získalo zpět byt od údajně nejhorší rodiny neplatičů, kteří bydleli v městských bytech. Čtyři bratři vydali městu byt dobrovolně, podepsali i splátkové kalendáře na dluh. Po úklidu a vydezinfikování značně poničeného bytu jej město nabídne zájemcům na opravu. V domě, kde se byt nachází, už radnice vyklidila několik bytů, které si noví nájemníci opravují. Primátorka Chomutova Ivana Řápková (ODS) Řápková chce účast státu v boji s neplatiči, Kocáb na slyšení nepřišel


text: Turbulentní proudění je takové proudění vazké tekutiny, při kterém se proudnice navzájem promíchávají. Částice tekutiny vykonávají při proudění kromě posouvání i složitý vlastní pohyb, který vede ke vzniku vírů (bouřit = lat. turbo – odtud také název proudění). Rychlosti jednotlivých částic tekutiny se nepravidelně mění, tzn. částice již nemají ve všech místech neměnnou rychlost, proudění tedy není stacionární. Turbulentní proudění se objevuje při větších rychlostech proudění a u tekutin s menší přitažlivou silou mezi částicemi, na rozdíl od proudění laminárního. Mezní vrstva Přestože částice tekutiny nemají stálou rychlost (směrem ani velikostí), je možné zjistit průměrné rozložení rychlosti v průřezu. Např. při proudění v tenké trubici již není rychlostní profil parabolický jako v případě laminárního proudění, ale rychlost je v celém profilu téměř stálá s výjimkou tenké vrstvy při stěně, kde dochází k velmi prudké změně úměrně se vzdáleností od stěny. Tato vrstva bývá velmi tenká a nazývá se mezní vrstva. Vlastnosti Odpor proti toku tekutiny není úměrný střední rychlosti jako v případě laminárního proudění, ale platí přibližně , kde obvykle leží v rozmezí 1,75 a 2. Pohyb tekutiny se při turbulentním proudění řídí složitými zákonitostmi, které jsou obvykle zjišťovány experimentálně. Se vznikem vírů při turbulentním proudění je spojen vzrůst vnitřního tření. Jako kritérium pro odlišení laminárního proudění od proudění turbulentního lze použít Reynoldsovo číslo. Související články Proudění Laminární proudění Reynoldsovo číslo Válec pod jezem Mechanika tekutin


text: Hodináři Kameníci Kamnáři a topenáři Kováři Malíři a lakýrníci Nábytkáři a čalouníci Pokrývači a klempíři Sklo a vitráže Tesaři Truhláři a podlaháři Zedníci a štukatéři Zpracování drahých kovů Zvonaři řadit podle: Data přidání Abecedy Doporučení zobrazit: Hlavní město Praha BOLID M s.r.o. Specializujeme se na rekonstrukce staveb. Realizujeme náročné projekty zejména v Praze, Středočeském, Plzeňském a Karlovarském kraji pro veřejné i soukromé investory. PRACOM s.r.o. Jsme zavedená štukatérská, restaurátorsko-sochařská a stavební firma s několikaletou praxí v oboru. Nabízíme Vám zkušenosti a kvalitu. Jsme schopni provést práce ve všech oborech stavebního restaurování a stavební činnosti. Obnova s.r.o. - pamätáme na pamiatky Obnova poskytuje komplexnú obnovu pamiatok, ktorá obsahuje záchranné práce na zrúcaninách, hradoch a zámkoch, tiež konzervátorské a reštaurátorské práce na historických fasádach a interiéroch. Historický nábytek a truhlářství s.r.o. Zabýváme se restaurováním dřevěných prvků interiéru, exteriéru, nábytku a výrobou replik nábytku, oken a dveří. Rekonstrukce Praha s.r.o. Provádíme rekonstrukce bytů na klíč, rekonstrukce celých činžovních domů, rodinných domů, půdní vestavby. STŘECHY ČAPEK s.r.o. Kompletní montáže střešních plášťů, tesařské, klempířské a pokrývačské práce. Provádění staveb, jejich změn a odstraňování. FAS MANINY, s.r.o. Provádíme řemeslně náročné rekonstrukce a opravy v oborech klempíř, pokrývač a tesař. FORTNA STAV, s.r.o. Naše společnost provádí tesařské, pokrývačské, klempířské a sanační práce. Nabízíme montáže a opravy dřevěných konstrukcí včetně mykologického poradenství.


text: Lajos Tárkony, jiným jménem Ludvík Totsche (1902, Budapest – 15. července 1978) byl maďarský referent na ministerstvu financí, spisovatel, překladatel, recenzent a esperantista. Dílo De paĝo al paĝo (1932) Soifo (1964) Esperanto (báseň, in: Nova Esperanta krestomatio, 1991) Maďarští esperantisté Maďarští spisovatelé Narození v roce 1902 Úmrtí v roce 1978 Muži